ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
58601, м. Чернівці, вул. О.Кобилянської, 14, тел. 52-47-40, inbox@cv.arbitr.gov.ua

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року  	Справа № 926/3520/25	
За позовом Чернівецької міської ради 

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод МініМаш"

про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю в сумі 36 485,13 грн

Суддя Проскурняк О.Г.
Секретар судового засідання Гончар А.Ю.

Представники сторін: 
Від позивача – Кіфірюк А.В.
Від відповідача – Подлєсна Н.О.

СУТЬ СПОРУ: Чернівецька міська рада звернулось до Господарського суду Чернівецької області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод МініМаш" про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю в сумі 36 485,13 грн.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 жовтня 2025 року, судову справу № 926/3520/25 передано на розгляд судді Проскурняку О.Г.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 27 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 17 листопада 2025 року.
Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року в судовому засіданні оголошено перерву до 08 грудня 2025 року.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 08 грудня 2025 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 05 січня 2026 року.
Ухвалою суду від 05 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі № 926/3520/25; призначено справу до розгляду по суті на 04 лютого 2026 року.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 04 лютого 2026 року в судовому засіданні оголошено перерву до 11 березня 2026 року.
Ухвалою суду від 11 березня 2026 року вирішено повернутися до розгляду справи № 926/3520/25 у підготовчому провадженні; підготовче засідання призначено на 03 квітня 2026 року.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 04 лютого 2026 року призначено розгляд справи в підготовчому засіданні на 07 квітня 2026 року.
07 квітня 2026 року, перед судовим засіданням, надійшло клопотання про приєднання до документів до матеріалів справи, з метою надання розтермінування у виконанні судового рішення.
Представник відповідач в судовому засіданні 07 квітня 2026 року визнала позов в повному обсязі та просила розтермінувати виконання судового рішення на 12 місяців.
Представник позивача в судовому засіданні 07 квітня 2026 року заперечувала щодо задоволення клопотання відповідача про розтермінувати виконання судового рішення на 12 місяців.
Згідно частини 185 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК України), за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 цього Кодексу.
Згідно частини 1, 4 статті 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
В порядку статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.
На виконання вимог статті 223 Господарського процесуального кодексу України, складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, вступну та резолютивну частину рішення у даній справі проголошено у судовому засіданні 07 квітня 2026 року.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до положень статті 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 447433277, право власності на нерухоме майно (нежитлові будівлі і споруди, а саме: адміністративний корпус літ. А (частина), виробничий корпус літ. Б (частина), прибудова літ АБ’ загальною площею 874,20 кв.м; допоміжна будівля літ. К, загальною площею 123,60 кв.м.; навіс літ. Л; навіс літ. М.; вбиральня літ. Н; огорожа № 1, ворота № 2, вхід в підвал І) за адресою м. Чернівці, вул. Жасминна, 3-А належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Завод МініМаш”.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № HB-7100246732024, земельна ділянка з кадастровим номером 7310136600:31:001:0046 зареєстрована 14 вересня 2007 року та перебуває у комунальній власності Чернівецької міської ради.
30 червня 2006 року між Чернівецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю “Завод МініМаш” укладено Договір оренди землі, відповідно до умов якого земельну ділянку в м. Чернівці, вул. Жасмінній, 3-А, загальною площею 0,0474 га., передано в платне користування ТОВ “Завод МініМаш” до 01 червня 2010 року.
В подальшому, 07 вересня 2011 року між Чернівецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю “Завод МініМаш” укладено Додатковий договір № 1/2867, відповідно до змісту якого, договір оренди землі поновлюється терміном до 04 травня 2014 р.
03 червня 2024 року між Чернівецькою міською радою та Товариством з обмеженою “Завод МініМаш” укладено Договір оренди землі укладено Договір оренди землі № 12957.
Згідно умов Договору № 12957, земельну ділянку з кадастровим номером 7310136600:31:001:0046, заг. площею 0,0474 га. передано ТОВ “Завод МініМаш” в оренду до 02 червня 2029 року.
У зв`язку із не оформленням Відповідачем права користування земельною ділянкою на правах оренди, що в свою чергу потягнуло за собою фактичне безоплатне її використання за період з 12 березня 2017 року до 31 січня 2024 року виконавчим органом Чернівецької міської ради - департаментом урбаністики та архітектури міської ради (надалі - Департамент) було підготовлено та направлено на адресу Відповідача лист від 01 лютого 2024 року №24/01-08/3-04/4/140 про розрахунок безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, у якому повідомлялось про необхідність подачі заяви щодо надання вказаної ділянки в оренду, яка має статус об`єкта комунальної власності, надав розрахунок безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою та запропонував сплатити їх упродовж одного місяця з дня отримання листа.
11 березня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю “Завод МініМаш” було подано звернення вих. №36 щодо перегляду розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю та зміни цільового призначення земельної ділянки за адресою вул. Жасминна, З-А, площею 0,0474 га.
Як вбачається з листа Департаменту урбаністики та архітектури № 24/01-08/1-1120/578, за результатами розгляду звернення відповідача, департаментом проведено уточнений розрахунок безпідставно збережених коштів за користування ТОВ “Завод МініМаш” у періоді з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2023 року (включно) вищезазначеною земельною ділянкою на суму 107 514,87 грн.
29 квітня 2024 року та 01 травня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю ’’Завод МініМаш" було направлено листи вих. №38 та вих. №39 про реструктуризацію суми 107 514,87 грн терміном на 6 місяців, у вигляді щомісячного рівномірного платежу.
Листом Департаменту від 08 травня 2024 року №24/01-08/1-1716/933 погодив сплату коштів в сумі 107 514,87 грн помісячно в сумі 17 919,14 грн згідно графіку до 31 жовтня 2024 року Зобов`язання зі сплати коштів боржником виконано частково (сплачено 71 029,74 грн, залишок до сплати 36 485,13 грн).
Так, власник земельної ділянки – Чернівецька міська рада просить стягнути залишок заборгованості безпідставно збережених коштів за користування відповідачем земельною ділянкою в період з 12 березня 2017 року по 31 січня 2024 року в сумі 36 485,13 грн.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом глави 15 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.
Згідно статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень”.
Частиною 4 статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно частини 2, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до положень статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування (Постанова Великої Палати Верховного Суд у від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, що знайшли своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Не сплачуючи орендну плату за земельну ділянку, власник нерухомості фактично зберігає кошти та збільшує свій дохід за рахунок власника земельної ділянки, який втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). Вина власника нерухомості у несплаті орендної плати не має значення, сам факт несплати коштів за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі, свідчить про втрату власником земельної ділянки певної суми коштів.
Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Такими чином, орендна плата сплачується за певну визначену конкретну земельну ділянку.
За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Статтею 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
З приписів наведеної норми вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру та реєстрації її в Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка площею 0,0474 га. (кадастровий номер 7310136600:31:001:0046) сформована як об`єкт цивільних прав 14 вересня 2007 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7100246732024. 
Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).
Згідно статті 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на визнання позову відповідачем, перевіривши розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування без належних на те правових підстав, суд дійшов висновку позов задовольнити.
Щодо розстрочення виконання рішення суду, суд вказує наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Згідно зі статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26 червня 2013 року зазначено, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Відповідно частини 1 статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі Чижов проти України).
Згідно до частини 1, 5 статті 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Частиною 4 статті 331 ГПК України визначено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як зазначає керівник відповідача, син останньої перебуває на війні з метою захисту України від неспровокованої військовою агресією російської федерації, ТОВ "Завод МініМаш" з початку воєнного стану в Україні не функціонує, з огляду на, що в неї немає фінансової спроможності швидко виконати рішення суду щодо сплати заборгованості в сумі 36 485,13 грн.
З метою підтвердження обставин щодо необхідності розстрочення виконання рішення суду, відповідачем долучено довідку з місця роботи, з якої вбачається, що сукупний дохід за 6 місяців ОСОБА_1 складає 50 204,00 грн.
Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 р. у справі №910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного, суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах.
З огляду на зазначене вище, беручи до уваги визнання позову відповідачем, воєнний стан в Україні, матеріальний стан керівника відповідача, його бажання добровільно виконати рішення суду, з метою ефективного виконання рішення суду, суд дійшов висновку задовольнити клопотання представника відповідача та розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач за звернення із відповідною позовною заявою сплатив судовий збір у сумі 3 028,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 1432 від 17 жовтня 2025 року.
Відповідно до приписів частини 3 статті 7 Закону України “Про судовий збір” та статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
З огляду на визнання відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи по суті, позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 1 514,00 грн, решту судового збору покласти на відповідача.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 13, 73 – 79, 86, 123, 129, 191, 194, 219, 222 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Завод МініМаш” (58032, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Жасмінна, буд. 3-А, код ЄДРПОУ 25079095) на користь Чернівецької міської ради (58002, Чернівецька обл., м. Чернівці, пл. Центральна, буд. 1, код ЄДРПОУ 36068147) 36 485,13 грн безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за землю на р/р (Чернівецька ГУК/Чернівецька ТГ, код ЄДРПОУ 37836095, UA618999980314010611000024405, Казначейство України (ЕАП), код платежу 24062200), розстрочивши виконання рішення суду на 12 місяців зі сплатою щомісячно – 3 040,43 грн.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Завод МініМаш” (58032, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Жасмінна, буд. 3-А, код ЄДРПОУ 25079095) на користь Чернівецької міської ради (58002, Чернівецька обл., м. Чернівці, пл. Центральна, буд. 1, код ЄДРПОУ 36068147) 1 514,00 грн судового збору.
4. Повернути з Державного бюджету України на користь Чернівецької міської ради (58002, Чернівецька обл., м. Чернівці, пл. Центральна, буд. 1, код ЄДРПОУ 36068147) 50% судового збору в сумі 1 514,00 грн.

Повний текст рішення складено та підписано - 10 квітня 2026 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя О.Г. Проскурняк