ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
18 березня 2026 року
м. Харків
Справа № 619/5035/25
Провадження № 22-ц/818/1216/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Яцини В.Б.., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року із запереченнями на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року, постановлені під головуванням судді Коваленко Н.В., -
в с т а н о в и в :
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить розірвати шлюб з ОСОБА_2 , посилаючись на те, що їх шлюб було зареєстровано 05 вересня 2020 року. Від подружнього життя мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Почуття любові між ними втрачено, можливості зберегти сім`ю немає. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. 
ОСОБА_2 надала до суду заперечення, у яких просить надати строк на примирення з відповідачем.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про надання строку на примирення подружжя.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 05 вересня 2020 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис № 98. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.
Вказує, що в період сімейного життя у них виникали сварки і непорозуміння, але останні півроку до початку війни в Україні, відносини між ними налагодились, вони проживали однією сім`єю, підтримували сімейні стосунки, вели спільне господарство і займались вихованням дитини. Влітку 2022 року позивача призвали на військову службу до Збройних Сил України, де він перебуває зараз, а вона з дитиною вимушено виїхала за кордон. Зазначає, що їх донька дуже любить батька і сумує за ним. Вказує, позивач, в силу свого службового стану в ЗСУ, не має можливості вільного спілкування, навіть в телефонному режимі, а тому відповідач у запереченнях на позовну заяву, просила суд надати шестимісячний строк для примирення, достатній для того, щоб зустрітись, поспілкуватись, оскільки переконана, що взаємні почуття ще непрохолонули і ставити крапку на сімейних відносинах вкрай передчасно. Вважає, що її бажання у спілкуванні з чоловіком, свідчить про її зацікавленість у налагоджені сімейних відносин, а не в припиненні шлюбу. Вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи надати сторонам строк для примирення, мотивував свої висновки тим, що вона була повідомлена про місце і час розгляду справи, але не з`явилась в судове засідання і особисто не заявила клопотання про вжиття заходів для збереження сім`ї, хоча було достеменно відомо про її перебування за кордоном і неможливість присутності в судовому засіданні. Зазначає, що у позовній заяві позивачем не надано жодних вагомих підтверджень тому, що між подружжям втрачено усі духовні та фізичні зв`язки, які б свідчили про те що сім`я остаточно зруйнована. На протязі останнього часу, бажання позивача спрямовані на зв`язок між батьком і малолітньою дитиною, він цікавиться її життям, побутом, вподобаннями, виходить на відеозв`язок, СМС, що є беззаперечним доказом того, що сімейні стосунки остаточно не зруйновані, а навпаки значно покращились, тому суд мав усі підстави для застосування статті 111 Сімейного кодексу України та сприяти збереженню цієї сім`ї. Вказує, що суд не надав її доводам належної оцінки, не врахував її поведінку, спрямовану на бажання збереження шлюбу, знехтував можливістю зберегти сім`ю.
Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що починаючи з жовтня 2020 року сімейні відносини між Позивачем та Відповідачем погіршились через відсутність взаємоповаги, взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Крім того, як Позивач так і Відповідачка протягом тривалого часу мають інше особисте життя. Спілкування між сторонами обмежувалась лише проханням Позивача побачити хоча б по відеозв`язку дитину, на що Відповідачка зазначала, що в неї вже інший батько, а Позивач для неї загинув у Покровську. Небажання зі сторони ОСОБА_2 розривати шлюб на думку Позивача пов`язано виключно з її корисливими мотивами та бажанням отримати від держави грошову компенсацію в разі загибелі Позивача, про що вона йому неодноразово казала при спілкуванні. Зазначені факти підтверджуються листуванням та публікаціями Відповідачки в соціальних мережах. Позивач категорично заперечує щодо надання строку для примирення подружжя, не бажає примиритися з Відповідачкою та наполягає на розірванні шлюбу. Водночас, наявність спільної дитини жодним чином не може бути підставою для примусу Позивача продовжувати перебувати у шлюбних відносинах із Відповідачкою. Слід зазначити, що незгода Відповідачки з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження. Стосовно доводів апеляції про невжиття судом заходів для примирення сторін, то надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Як в суді першої інстанції, так і на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, Позивач не заявляв та не має наміру заявляти клопотання про відмову від позову, що свідчить про небажання Позивача перебувати в шлюбі з Відповідачкою. Відмова у розірванні шлюбу буде примушенням Позивача до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідач надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що поданий представником Позивача відзив, окрім правових доводів, містить оціночні судження, припущення та твердження, що не підтверджені належними і допустимими доказами, а також обставини, які не мають значення для правильного вирішення справи. Вказує, що подання нею апеляційної скарги є виваженим, усвідомленим і добросовісним рішенням, продиктованим не формальними міркуваннями та будь-яких корисливих мотивів, а глибокою особистою відповідальністю за сім`ю, шлюб і майбутнє дитини. Незважаючи на складні обставини, спричинені війною, вимушеною розлукою та емоційним виснаженням, зазначає, що не втратила почуттів, поваги та віри у можливість збереження їх сім`ї.
Позивач ОСОБА_1 надав пояснення, де зазначив, що заперечує проти надання строку на примирення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, шлюбно-сімейні відносини припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який не бажає перебувати у шлюбі, тому шлюб необхідно розірвати. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2020 року, оформивши його у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис № 98, про що свідчить повторно видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . 
Під час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , про що свідчать копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
Як на підставу позовних вимог, позивач посилався на те, що спільне життя між сторонами погіршилось через відсутність взаємоповаги, взаємопорозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, спільно сторони не проживають майже протягом останніх п`яти років та спільне господарство не ведуть, спільний бюджет відсутній, отже позивач вважає, що подальше сумісне життя з відповідачкою та збереження шлюбу є неможливими і суперечить їх інтересам.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
У позовній заяві позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що сторони не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, отже позивач вважає, що сім`я розпалась та збереженню не підлягає.
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Стосовно доводів щодо незгоди з ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про надання строку на примирення подружжя, колегія суддів зазначає.
З матеріалів справи вбачається, що вільна згода позивача на перебування в шлюбі відсутня. В суді першої інстанції сторона позивача наполягала на задоволенні позову про розірвання шлюбу та заперечувала можливість примирення сторін.
Згідно зі статтею 111СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї виявилось неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, якого неможливо примусити перебувати у шлюбі поза його волею.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.
Колегія суддів звертає увагу, що у апелянта була можливість примиритися з позивачем заради збереження шлюбу, але ніяких відомостей щодо вчинення конкретних заходів зі своєї сторони та згоду позивача на досягнення такого примирення до суду апеляційної інстанції не надано. На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з часу подання позову минуло більше семи місяців, ніяких відомостей про те, що сторони примирилися, або що така пропозиція відповідача про примирення надійшла до позивача та він прийняв таку пропозицію до розгляду, - до суду апеляційної інстанції не надано. Навпаки, позивач надав до суду свої пояснення, в яких зазначив, що заперечує проти надання строку на примирення.
Тому, за відсутності відповідної згоди зі сторони позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про надання строку на примирення, враховуючи категоричне заперечення позивача як в суді першої так і в апеляційної інстанції проти цього та відсутність взаєморозуміння. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:       Н.П. Пилипчук 

Судді:        В.Б. Яцина

О.Ю. Тичкова