Справа № 161/12821/16-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А. О. 	
Провадження № 22-ц/802/169/26  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Черняк О. В.,
з участю:
представника відповідача Ліпкевича І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ліпкевича Івана Володимировича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2016 року,
В С Т А Н О В И В:
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № 284/С від 07.09.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 17700,00 доларів США на термін до 06.09.2011 р. та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. 
Станом на 03.08.2016 року заборгованість за кредитним договором становить – 31733,07 долари США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом – 9407,63 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом – 6191,86 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом – 3758,08 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 12375,50 доларів США. Від цієї суми заборгованості віднімається сума в розмірі 14940,06 доларів США, яка була задоволена судовим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.11.2011 року з відповідачів на користь позивача, різниця становить – 16793,01 доларів США. А також штрафи в розмірі – 10,07 доларів США (фіксована частина), 839,65 доларів США (процентна складова). Отже, заборгованість становить 17642,73 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 437892,763 грн.
В забезпечення виконання зобов`язань за договором 284/С між ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір поруки, укладений з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 .
Просить суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість в розмірі – 17642,73 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 437892,763 грн. за кредитним договором № 284/С від 07.09.2007 р. та понесені судові витрати по справі.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 284/С від 07.09.2007 року в розмірі 17642 (сімнадцять тисяч шістсот сорок дві) долари США 73 центи, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 437892 (чотири мільйони триста сімдесят вісім тисяч дев`яносто дві) грн. 63 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 6568 (шість тисяч п`ятсот шістдесят вісім) грн. 39 коп. судових витрат.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2025 року заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Ліпкевича Івана Володимировича про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ліпкевич І. В. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Мельник В. М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будь – яких клопотань на адресу апеляційного суду не подавали.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 284/С від 07.09.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 17700,00 доларів США на термін до 06.09.2011 р. та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 14-16 ).
В забезпечення виконання зобов`язань за договором 284/С між ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір поруки, укладений з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 (а.с. 18 ).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 істотно порушили умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка становить станом на 03.08.2016 року 31733,07 долари США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом – 9407,63 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом – 6191,86 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом – 3758,08 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 12375,50 доларів США. При цьому суд погодився з розрахунком, який навів позивач, віднявши від цієї суми заборгованості суму в розмірі 14940,06 доларів США, яка була стягнута рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.11.2011 року з відповідачів на користь позивача (а.с.7) за позовом КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, різниця становить – 16793,01 доларів США, а також штрафи в розмірі – 10,07 доларів США (фіксована частина), 839,65 доларів США (процентна складова).
Таким чином суд дійшов висновку, що заборгованість станом на день звернення до суду із зазначеним позовом становить 17642,73 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 437892,763 грн. (а.с. 5-7 ).
Апеляційний суд з таким висновком суду не погоджується, з огляду на таке.
У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року було укладено кредитний договір № 284/С, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 17700,00 доларів США строком до 06 вересня 2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Додаткових договорів про продовження строку дії Кредитного договору позивачем не додано.
Як убачається з матеріалів справи, останній день для повернення кредиту, згідно кредитного договору становить 06 вересня 2011 року. 
Заочним Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2011 року у справі № 2-6134/11 стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 284/С від 07.09.2007 року в розмірі 14940 доларів США 06 центів та по 655 грн. 44 коп. з кожного судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (а.с.8). Будь – яка інформація щодо виконання цього рішення в матеріалах справи відсутня.
Таким чином, як убачається із долученого банком до матеріалів судової справи розрахунку заборгованості, після винесення судом рішення про стягнення заборгованості у 2011 році та закінчення строку дії договору банк надалі здійснював нарахування заборгованості за кредитним договором. З такою позицією банку погодився суд першої інстанції, однак такі висновки суду не відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Тобто позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість  у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. 
Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку.
Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Така позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду.
Зокрема, вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Таким чином, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність-обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22).
Такий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в 1 (один) рік. В той же час, як вбачається із рішення суду строк за який була нарахована банком пеня становив понад 5 (п`ять) років, що напряму суперечить нормам ЦК України та збільшує обсяг відповідальності боржника перед банком.
Згідно вищевикладеного, АТ КБ «ПриватБанк» не мав права нараховувати відсотки та штрафні санкції за кредитним договором після набрання законної сили рішенням суду та закінчення строку дії договору, тобто після 06 вересня 2011року (поза межами строку дії кредитного договору).
Тому суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», не дослідивши в повній мірі матеріали судової справи, в частині незаконного нарахування відсотків та штрафних санкції, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пунктів 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ліпкевича Івана Володимировича задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2016 року в даній справі скасувати.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий 

Судді :