Справа 688/2237/25 
№ 2/688/91/26 

Рішення 
Іменем України

20 березня 2026 року        м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області у складі:
головуючої – судді Березюк Н.П.
за участю: секретаря судового засідання Кулеші Л.М.,
позивачки ОСОБА_1 та її представника Новачука Л.П.,
відповідача ОСОБА_2 та його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,
встановив:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивачка ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Новачук Л.П. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 09.02.1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який служить в ЗСУ та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з нею. Спільне життя з відповідачем не склалось, тому рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.03.2022 шлюб між ними розірвано, з того часу вони проживають окремо. 
10.02.2012, перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти сторони придбали автомобіль марки «Opel Vivaro», 2006 року випуску, двигун 1,9 куб.см., дизель пасажирський, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , правовстановлюючі документи на який були оформлені на відповідача. У жовтні-листопаді 2024 року дізналась, що відповідач 10.02.2022, без її згоди, оформив автомобіль на іншу особу ОСОБА_7 , змінив реєстраційний номер автомобіля на номер НОМЕР_3 і продовжує ним користуватися. Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності вартість автомобіля станом на 01.02.2022 складала 181488 грн. Вказуючи на те, що автомобіль є спільним майном подружжя, просила визнати автомобіль спільною сумісною власністю та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за частину вартості автомобіля у розмірі 90744 грн та судові витрати у справі.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням збільшених вимог про стягнення судових витрат, викладених в заявах від 24.12.2025 та 12.03.2026, просили стягнути на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частку у вартості автомобіля в сумі 90744 грн, витрати за проведення експертної грошової оцінки автомобіля в сумі 1500 грн, кошти за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля в сумі 3209,04 грн, судовий збір в сумі 1211,20 грн та витрати на правову правничу допомогу в сумі 14500 грн. 
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні суду пояснила, що перебувала з відповідачем в шлюбі з 09.02.1991 по 17.03.2022, від шлюбу мають сина та доньку. 10.02.2012 вони придбали автомобіль. Після того як вона подала до суду заяву про розірвання шлюбу, відповідач продав автомобіль, про що вона дізналась через два роки від сина. При цьому, дозволу на продаж автомобіля вона не давала, а відповідач не звертався до неї з питанням про продаж транспортного засобу та не пропонував виплатити компенсацію половини його вартості.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що в 2013 році пригнав автомобіль з Голландії, де самостійно заробив кошти на його придбання. Будучи в Німеччині на заробітках, отримав позовну заяву про розірвання шлюбу. Суд надавав строк для примирення. 10.02.2022, отримавши відомості з податкової інспекції про сплату штрафу в сумі 17000 грн, змушений був продати автомобіль ОСОБА_9 за 4500 доларів США, щоб сплатити штраф. Решту коштів поклав у «різдвяну скриньку», яка перебувала у розпорядженні сім`ї, та з якої позивачка брала кошти. Позивач знала про продаж автомобіля, оскільки вказані кошти витрачали на власні потреби всіх членів сім`ї, купівлю продуктів харчування, одягу, ліків, золотого браслету для позивачки, оплачували житлово-комунальні послуги та вартість оперативного втручання для позивачки. З метою примирення з дружиною, на день народження доньки завіз сім`ю на відпочинок у ОСОБА_10 , також витрачав на цю поїздку кошти з продажу автомобіля. Вказав, що автомобіль не перебуває у його розпорядженні, він ним користується з дозволу ОСОБА_9 з метою додаткового заробітку. 20.04.2022 він залишив квартиру, де спільно проживав з позивачкою під час шлюбу, залишивши там все майно, зокрема кошти в скриньці. Зазначив, що позивач 14 років поспіль не працювала, не мала жодних доходів, він витрачав власні кошти на утримання сім`ї, в т.ч. на потреби позивачки.
Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали. Представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачкою пропущений строк позовної давності, який розпочався з дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, тобто з 29.04.2022. Вказав, що позивачці було відомо про продаж автомобіля 10.02.2022. В той період часу шлюбні відносини сторін погіршились, але вони проживали разом як сім`я. Вказане підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу, в якому позивач вказувала, що 13.02.2022 відповідач за час спільного подружнього життя вчинив вдома сварку, також зазначала, що сім`я фактично перестала існувати більше 8 років, спільне господарство не ведеться. Позивач знала про продаж автомобіля, оскільки за їхньою домовленістю відповідач залишив все майно, яке було нажите їх спільними зусиллями у квартирі, в якій вони проживали, а авто він продав, так як займався волонтерством та на той час потрібні були кошти, крім того необхідно було сплатити штраф за несвоєчасне закриття ФОП в сумі 17000 грн, на який пішли кошти з продажу автомобіля, про що знала позивачка. Крім того, з отриманих коштів від продажу автомобіля, він придбав дороговартісний золотий ланцюжок для позивачки, про що також знав син та інші люди. Вважає, що доводи позивача про те, що вона не знала про продаж автомобіля і дізналась від сина і саме з цієї причини звернулась до суду за захистом своїх прав є недостатніми. За наведених обставин, вказує, що звернувшись до суду з позовом у 2025 році позивач пропустила строк позовної давності, на застосуванні якого наполягає відповідач, що є підставою для відмови в позові. Вважає, що доказів поважності причин пропуску позивачем суду не надано, а самих пояснень позивача з посиланням на сина недостатньо, тому просить в задоволенні позову відмовити.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
09.05.2025 позивач звернувся до суду з цим позовом, суд отримав інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. 28.05.2025 відкрив загальне позовне провадження та призначив підготовче засідання на 16.07.2025.
05.06.2025 представник позивачки ОСОБА_8 подав письмове клопотання про витребування доказів. 15.07.2025 представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали клопотання про відкладення розгляду справи, надання доступу до з матеріалів цивільної справи.
Підготовче засідання відкладалося за клопотанням сторін та у зв`язку з задоволенням клопотання сторони позивача про витребування доказів.
21.08.2025 до суду надійшли витребувані докази.
26.08.2025 представник відповідача ОСОБА_3 надав суду копію звіту №4/08-2 від 04.08.2025 про ринкову вартість спірного автомобіля.
Підготовче засідання відкладалося за клопотанням представника позивача ОСОБА_8 
09.09.2025 суд призначив судову автотоварознавчу експертизу, зупинив провадження у справі.
26.11.2025 до суду надійшов висновок експерта №СЕ-19/123-25/14271-АВ від 06.11.2025, суд поновив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 17.12.2025, яке відкладалося за клопотанням сторони позивача, у зв`язку з відсутністю електроенергії.
24.12.2025 представник позивачки Новачук Л.П. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, копії якої вручив представникам відповідача, та розрахунок витрат на правову допомогу. Суд прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, закрив підготовче засідання, призначив справу до судового розгляду на 15.01.2026.
Розгляд справи відкладався за клопотаннями представників сторін.
12.03.2026 су перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 20.03.2026.
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Суд встановив, що з 09.02.1991 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка навчається в Шепетівському НВК №3 у складі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. Н.Рибака та ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою» Хмельницької області, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 02.07.2024 року та довідкою №51, виданою 09.04.2025 року вищевказаним навчальним закладом.
Під час шлюбу сторони у власність набули автомобіль марки «Opel Vivaro», 2006 року випуску, двигун 1,9 куб.см., дизель пасажирський, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в період з 10.02.2012 року по 10.02.2022 року був зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_2 . 
Станом на 10.04.2025 року за ОСОБА_2 транспортних засобів не зареєстровано, що підтверджується інформацією ТСЦ №6845 РСЦ ГСЦ МВС за вих. №31/22/5-Н-6за від 30.04.2025 року та вих. №31/22/5-Н-5за від 10.04.2025 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 31.12.2013 року.
10.02.2022 ОСОБА_2 реалізував цей автомобіль на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу №6845/2022/3096497 від 09.02.2022, ОСОБА_7 за 45 000 гривень, без письмової згоди позивачки.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , ОСОБА_7 є власником автомобіля марки «Opel Vivaro», 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , колір чорний. Право власності ОСОБА_7 зареєстроване 10.02.2022.
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.03.2022, яке набрало законної сили 29.04.2022, шлюб між сторонами розірваний.
Згідно звіту про оцінку транспортного засобу №29/04-2 від 29.04.2025, виконаного приватним підприємцем ОСОБА_11 , середня ринкова вартість автомобіля (мікроавтобуса) «Opel Vivaro», чорного кольору, з об`ємом двигуна 1870 куб. см., номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , 2006 року випуску, станом на 01.02.2022 року становила (в т.ч. ПДВ) 181488 грн. 
Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 06.11.2025 №СЕ-19/123-25/14271-АВ, ринкова вартість колісного транспортного засобу марки Opel Vivaro, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_1 , на 06.11.2025 становила 156872 грн. 
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду показала, що в травні 2023 року вона прийшла до сторін додому, щоб примирити їх. ОСОБА_13 розповідала, що вони продали автомобіль та їздили в Буковель. 
Норми права, які застосував суд. Мотиви та висновки суду. 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, для укладення одним із подружжя договору щодо цінного майна має бути письмова згода іншого з подружжя (ч. 3 ст. 65 СК України).
Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Частиною 1 ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
В п. 30 вказаної постанови роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Суд встановив, що спірний автомобіль придбаний під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що правовстановлюючий документ (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу) був оформлений на відповідача ОСОБА_2 . 
Суд зазначає, що здійснений відповідачем продаж спірного автомобіля, який був придбаний за час шлюбу, виходить за межі дрібного правочину (договору). 
Так спірний автомобіль є цінним майном, згідно висновку експерта його вартість станом на час проведення експертизи 06.11.2025 становить 156872 грн. Отже, для укладення відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу автомобіля, відповідно до положень ст.65 СК України необхідна була письмова згода позивачки ОСОБА_1 .
Доводи відповідача ОСОБА_2 щодо продажу автомобіля за спільною згодою подружжя, в т.ч. за усною згодою позивачки ОСОБА_1 та щодо використання одержаних коштів за договором купівлі-продажу автомобіля в інтересах сім`ї та на її потреби, не створює для позивачки ОСОБА_1 обов`язків за договором купівлі-продажу автомобіля. Позивачка заперечила відомості про надання нею усної згоди на продаж автомобіля для ОСОБА_7 . Зауважила, що про продаж транспортного засобу їй стало відомо в жовтні – листопаді 2024 року зі слів сина. Відповідач не довів обставини, якими обґрунтовував свої заперечення проти позову, щодо надання позивачкою згоди на реалізацію автомобіля, оскільки така згода мала б бути надана у письмовій формі. Також не довів використання коштів від продажу автомобіля в інтересах та на потреби сім`ї, належними та допустимими доказами. Вказуючи на те, що на отримані від продажу автомобіля кошти він сплатив штраф, придбав золотий ланцюжок для позивачки, оплатив поїздку на відпочинок, відповідач не надав відповідних належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування (чек про сплату штрафу, документи на придбання ювелірної прикраси, відомості про вартість готелю тощо).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими.
Отже, суд дійшов висновку, що відповідач здійснив відчуження автомобіля, що є спільним майном подружжя, проти волі позивачки, без письмової згоди, не в інтересах сім`ї та не на її потреби, а тому вартість проданого автомобіля враховується при поділі майна подружжя.
Висновком експерта встановлена дійсна (ринкова) вартість спірного автомобіля станом на дату проведення експертизи, тобто 06.11.2025, що складає 156872 грн, а тому позивачка має право на компенсацію її частки вартості відчуженого майна. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.
Щодо способу захисту порушеного права
Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам 
Позивачка, звертаючись до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя, не претендувала на те, щоб залишити спірний автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. 
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачці, право власності якої на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.
Суд також зазначає, що вимога про стягнення компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.
Тому обраний позивачкою спосіб захисту її порушеного права є ефективним та приведе до відновлення порушеного права.
Враховуючи, що жодних домовленостей про частки позивача та відповідача щодо спільної сумісної власності на автомобіль між сторонами не було, позивачка має право на отримання відповідної компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
За таких обставин, оскільки спірний автомобіль проданий відповідачем без письмової згоди позивачки, за відсутності доказів, що такі кошти були використані в інтересах сім`ї, позивачка має право на грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля у розмірі 78436 грн (156872 грн /2).
Щодо строку позовної давності
Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, просила поновити строк подачі позовної заяви, посилаючись на те, що з дня продажу автомобіля – 10.02.2022 року, минуло більше трьох років, однак про продаж транспортного засобу їй стало відомо лише в жовтні 2024 року, тому вважає поважною вказану причину пропуску терміну загальної позовної давності.
Представник відповідача ОСОБА_4 просив застосувати строк позовної давності, який рахувати з дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, тобто з 29.04.2022 року та відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки відчуження автомобіля відбулось 10.02.2022 року, коли сторони перебували в шлюбі і позивачка знала про продаж автомобіля.
Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Таким чином, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Зазначене співвідноситься з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначеними у Постанові від 26 травня 2021 року у справі № 219/10470/17, правовим висновком Верховного Суду України, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. 
Відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що позивачка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності на спільне майно до дати розірвання шлюбу.
Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Отже, позовна давність за вимогою позивача у цій справі не є пропущеною.
Розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК), витрати, пов`язані із залученням експертів (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачка просила стягнути 90744 грн компенсації грошової вартості частини спірного автомобіля. Суд частково задовольнив позовні вимоги на 86,44 % (78436 грн : 90744 грн х 100%).
При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн
У зв`язку із частковим задоволенням вимог позивачки на 86,44 %, відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягає сплачений нею судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1046,96 грн.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Доказами в цивільному у судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Звертаючись до суду, представник позивача згідно вимог ст. 134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 8000 грн, на підтвердження понесення яких долучив до позовної заяви угоду про надання правової допомоги від 07.04.2025, у п. 1 якого зазначено, що розмір гонорару адвоката та фактичних витрат за надання правової допомоги регулюється додатковою угодою (додатком №1) за домовленістю. 
Згідно розрахунку розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з підготовкою та розглядом цивільної справи, наданого адвокатом Новачуком Л.П. та погодженим позивачкою ОСОБА_1 , загальна сума гонорару складає 14500 грн
На виконання угоди, 15.05.2025 ОСОБА_1 сплатила адвокату Новачуку Л.П. гонорар в сумі 8000 грн., 22.12.2025 позивач сплатила ще 1100 грн та 24.02.2026 – ще 6500 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №16894 від 15.05.2025, №16894/2 від 22.12.2025 та №16894/2 від 24.02.2026.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Про це йдеться у постанові ВП ВС у справі, яка, серед іншого, стосується порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу.
Велика Палата ВС акцентувала на етапах, у які відбувається відшкодування витрат на професійну правничу допомогу: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами; розподіл судових витрат. 
Суд може, за клопотанням сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат на підставі ст. 137 ЦПК України, у якій визначені критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, ВП ВС вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.
Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки – підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
ВП ВС зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.
Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
ВП ВС дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Статтею 137 ЦПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного вказаною статтею.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Розгляд справи проведений за участю представника позивачки, який приймав безпосередню участь у підготовчому засіданні та під час судового розгляду.
Суд, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, сталої судової практики, вважає розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 14500 грн, заявленого стороною позивача, у справі неспівмірним з її складністю, обсягом матеріалів, зібраних стороною позивача, кількістю підготовлених процесуальних документів, та вважає, що витрати на правничу допомогу позивачки мають становити 10000 грн.
У зв`язку із частковим задоволенням вимог позивачки на 86,44 %, відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають сплачені нею витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 8644 грн.
Розмір витрат позивача на оплату робіт експерта становить 3209,04 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.4588235405.1 від 17.10.2025 про їх сплату. У зв`язку із частковим задоволенням вимог позивачки, з відповідача слід стягнути на користь позивачки відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати на оплату робіт експерта пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 2773,89 грн.
Керуючись ст.ст. 200, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, суд
ухвалив:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 78436 (сімдесят вісім тисяч чотириста тридцять шість) гривень грошової компенсації вартості майна подружжя.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12464,85 грн судових витрат, що складаються з судового збору в розмірі 1046,96 грн, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8644 грн та витрат за проведення експертизи в розмірі 2773,89 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована по  АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданий 30.01.1998 року Шепетівським МРВ УМВС України в Хмельницькій області, РНОКПП НОМЕР_8 ;
відповідач –  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований по  АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_9 , виданий 13.05.2016 року Шепетівським МВ УДМС України в Хмельницькій області, РНОКПП НОМЕР_10 .
Повний текст рішення виготовлений 20.03.2026.

Суддя      Неоніла БЕРЕЗЮК