П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/10335/25	

перша інстанція: суддя Хлімоненкова М.В.,
повний текст судового рішення
складено 02.01.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-головуюча – Казанчук Г.П.
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВИКЛАД ОБСТАВИН :

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2024 по 22.01.2025;
- зобов`язання НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2024 по 22.01.2025 включно відповідно до вимог Постанови постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що проходив військову службу за контрактом в ДПСУ. Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.01.2024 №2-ОС був звільнений з військової служби та в подальшому відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 03.02.2024 був виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення. Однак, повний розрахунок з позивачем відповідач здійснив лише 22.01.2025, перерахувавши на виконання рішення суду у справі №420/6924/24 кошти у сумі 358778,49 грн. Відтак, позивач вважає, що оскільки виплату належних при звільненні позивачу сум відповідач здійснив несвоєчасно, наявні передбачені законом підстави для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Військової частиною НОМЕР_1 (надалі відповідач) поданий відзив на позов, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. У своїх доводах відповідач вказує про неправильне застосування норм Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), зокрема статей 116-117 КЗпП, як норм загального права в даному спорі, так як військова служба (в т.ч. виплата грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям) не являється об`єктом регулювання трудового права. В\ч НОМЕР_1 вважає, що при вирішенні даного спору слід принципово розділяти законодавство, яке регулює трудові відносини (далі – трудове законодавство) і законодавством, яке регулює відносини які виникають при проходженні військової служби (далі – військове законодавство), як окремі одне від одного загальні норми права, які жодним чином не кореспондуються між собою, а тому військове законодавство не може вважатись спеціальним відносного трудового. Наведене обґрунтовується тим, що трудове законодавство і військове законодавство реалізують і розвивають різні непов`язані між собою положення Конституції України, а тому жодним чином не можуть вважатись загальними і спеціальними між собою.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.02.2024 по 05.08.2024.
Зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (військову частину НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.02.2024 по 05.08.2024 включно відповідно до вимог Постанови постановою Кабінету Міністрів України « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100, у сумі 79614,18 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що за своєю правовою природою, КЗпП регулює ті і тільки ті відносини, які виникають внаслідок реалізації положень статті 43 Конституції України, і є загальним законодавством лише в галузі трудових відносин, і не може регулювати відносини, які виникають в галузі проходження військової служби, так як жодним чином їх не стосується. Військова служба не є трудовою діяльністю, а є окремим видом діяльності, яка регулюється власним загальним законодавством, власним спеціальним законодавством, яке в свою чергу не пов`язане із законодавством (загальним або спеціальним) в галузі регулювання трудових відносин. 
Так як законами України, зокрема військовим законодавством, не передбачено виплату середнього заробітку, а компетенцію в/ч НОМЕР_1 не входить коригування законодавства, в/ч НОМЕР_1 не мали повноважень для його виплати. Спосіб виплати середнього заробітку військовослужбовцям в чинному законодавстві також відсутній, тому така бездіяльність відповідача не може бути визнана протиправною.
Також, у своїх доводах апелянт наголошує про свої заперечення й щодо визначення розміру середнього грошового забезпечення, звертаючи увагу на те, що не всі види грошового забезпечення, які зазначенні в наданій до матеріалів справи позивачем довідці про види грошового забезпечення, що нараховані ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2023 року по 31 січня 2024 року, враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. 
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2026 відкрито апеляційне провадження і призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2026 витребувано додаткові докази.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні військовій частині НОМЕР_1 та 03.02.2024 згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №75-ос, позивача виключено зі списків особового складу.
Згідно довідки, виданої НОМЕР_2 прикордонним загоном №791 від 28.11.2025, позивачу при звільненні були виплачені кошти у загальній сумі 775488,08 грн: 649413,46 грн зараховані 03.02.2024 на картковий рахунок; 101069,10 грн зараховані на картковий рахунок; 20970,97 грн зараховані на картковий рахунок; 3656,31 грн зараховані на картковий рахунок 13.02.2024 (компенсація за піднайом житла); 378,24 грн зараховані 19.03.2024 на картковий рахунок (компенсація за піднайом житла).
20.01.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/6924/24, відповідачем – в/ч НОМЕР_1 проведено виплату коштів на картковий рахунок позивача грошового забезпечення у сумі 358778,49 грн, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку позивача. Проте, при цьому, не було нараховано середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже наявність протиправної бездіяльності щодо не нарахування середнього заробітку є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов Військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Отже, у даному спорі слід застосовувати субсидіарне законодавство.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.
Відносини військової служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.
Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.
Відповідно до ст.3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
У зв`язку із наведеним, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неможливості застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.
Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
В силу вимог ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Позивача 03.02.2024 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби, проте, у цей день відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні.
На виконання судового рішень у справі №420/6924/24, відповідач провів виплату позивачу недоплаченого грошового забезпечення за період служби з 29.01.2020 по 19.05.2023 лише 22.01.2025, на виконання рішення суду.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні.
Колегія суддів зауважує, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке відбулось лише 22.01.2025, починаючи з 04.02.2024 (з дня, наступного за датою звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 184 (з 04.02.2024 по 05.08.2024).
Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (Далі – Порядок №100).
Колегія суддів погоджується із проведеним судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку.
Згідно з довідкою від 21.04.2025 №240, виданою НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ), розмір грошового забезпечення позивача за грудень 2023 та за січень 2024 року становив по 42406,90 грн., кількість календарних днів за цей період складає 62 дні. 
Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 1367,96 грн, середній заробіток за час затримки з 04.02.2024 по 05.08.2024 складає 251704,64грн (184 днів х 1367,96 грн).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону України №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата, зокрема, нагадала, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом України №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що "виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України".
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
"Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом України № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.".
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58-60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною 1 цієї правової норми встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У постанові від 08 жовтня 2025 року по справі №489/6074/23 Велика Палата зазначила, що зменшення розміру середнього заробітку забезпечило справедливий баланс інтересів сторін: захисти право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 420/2649/24.
За обставин цієї справи колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
У цій справі недоплачена сума грошової забезпечення позивача становить 358778,49 грн.
Обрахована судом першої інстанції, відповідно до Порядку №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення, становить 251704,64 грн (184 днів х 1367,96 грн).
Відповідно до наданих відповідачем відомостей при звільненні позивачу виплачено 775488,08 грн.
З урахуванням невиплачених своєчасно сум у розмірі 358778,49 грн, до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 1134266,57 грн.
Отже, сума виплаченого із затримкою грошового забезпечення складає 31,63% від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення ((358778,49 грн / 1134266,57 грн) х 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 79614,18 грн, тобто 31,63% від 251704,64 грн.
Аналогічний підхід застосований у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не доведена правомірність відмови щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про право позивача на нарахування середнього заробітку в розмірі 79614,18 грн. Вказане не спростовано доводами апеляційної скарги, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_4 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року у справі №420/10335/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Судді Ю.М. Градовський

О.В. Єщенко