П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/10963/25-Е	

Головуючий в 1 інстанції: Косіцина В. В. 
Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А. І.
– Ступакової І. Г. 
при секретарі – Потомському А. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 17 квітня 2025 року №5101100100000356 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач на час винесення оскаржуваного Рішення (17.04.2025р.) був документований Довідкою про звернення за захистом в Україні №014136 терміном дії до 21.04.2025 року та одночасно з винесенням оскаржуваного Рішення про примусове видворення відповідачем була визнана зазначена Довідка недійсною. Зазначив, що прийняття рішення про примусове видворення без урахування соціальних та сімейних зв`язків порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 17 квітня 2025 року №5101100100000356 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що станом на 17.04.2025 позивач перебуває на території України незаконно, а саме проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.
Вказує, що позивач не може бути працевлаштований у зв`язку із тим, що знаходиться на території України нелегально і як наслідок не може бути працевлаштований. У зв`язку з чим, висновки суду першої інстанції про працевлаштування позивача на території України не ґрунтується на чинному законодавстві України та не підтверджується жодними належними чи допустимими доказами.
Також посилається на те, що посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 термін дії 24.01.2022-21.01.2023 яку отримала ОСОБА_2 не є підставою для знаходження на території України ОСОБА_1 , та вказує про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.
Таким чином, на думку апелянта, позивач, порушуючи чинне законодавство України та у належний спосіб не звернувся до органів ДМС з оформленням документів на право проживання в Україні, що вказує на правомірність спірного рішення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 прибув на територію України в 2020 році поза пунктом пропуску в Сумській області
ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим, останнього було документовано довідкою про звернення за захистом в Україні №014136, що видана 29.04.2024 року та була дійсна до 29.07.2024 року, строк дії якої було продовжено на 21.04.2025 року.
Рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2023 року №39-23, ДМС України відмовила у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_1 оскаржив вказане рішення, проте, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі № 420/10433/23 за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року – позовну заяву залишено без задоволення.
27 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гареєв Євгена Шамільович подав касаційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року, проте, ухвалою КАС ВС від 16.04.2024 року скаргу повернуто заявнику.
Представника Біканасова Артура Ренатовича 29 квітня 2024 року повторно звернувся із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року, проте, ухвалою КАС ВС від 27 червня 2024 року скаргу повернуто заявнику.
25 липня 2024 року до Верховного Суду втретє подана касаційна скарга адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 30.07.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
21 жовтня 2024 року адвокат Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , вчетверте через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 28.10.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
15 січня 2025 року адвокат Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , вп`яте через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 27.10.2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
16 квітня 2025 року адвокат Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , вшосте через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 24.04.2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Наказом від 17.04.2025 року №77 визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні, серії №014136, терміном дії до 21.04.2025 року.
Постановою ГУ ДМС в Одеській області від 17.04.2025 року ПН МОД 011989, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП. Останньому було інкриміновано те, що 17.04.2025 року співробітниками ГУ ДМС в Одеській області було виявлено та запрошено до ГУ ДМС в Одеській області громадянина РФ – ОСОБА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме, проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.
Також, 17 квітня 2025 року прийнято рішення №5101100100000356 про примусове видворення з України іноземця та особи без громадянства, яким вирішено примусово видворити з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 . Ухвалюючи таке рішення, ГУ ДМС в Одеській області виходило з того, що ОСОБА_1 не має законних підстав для подальшого проживання в Україні. Не може бути працевлаштований та мати постійного джерела доходу згідно чинного законодавства, не може забезпечувати власні потреби, а тому, з метою з отримання грошових коштів може вчиняти злочини проти власності.
Не погоджуючись с прийнятим міграційною службою рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття рішення про примусове видворення без урахування соціальних та сімейних зав`язків порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя, а тому вказуючи про те, що ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не вчинило жодних дій з метою перевірки тих обставин, чи дійсно на момент ухвалення такого рішення існує або не існує загроза життю ОСОБА_1 , зокрема, не здійснило перевірку відомостей, що наявні в мережі Інтернет, не здійснило направлення запитів до міжнародних організацій тощо прийшов до висновку про наявність підстав для скасування такого рішення.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного. 
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Як визначено п.7 ч.1 ст.1 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.
Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч.3 ст.9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону.
У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.
Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Згідно ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
З норм статей 26 та 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» слідує, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.
Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі 204/521/24 виснував, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин. Отже, зі змісту частини першої статті 30 Закону № 3773-VI слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:
1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;
2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
У постанові від 25 листопада 2024 року у справі № 755/5415/24 Верховний Суд вказав, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що відносно нього не застосовувалася процедура примусового повернення та відповідне рішення ГУ ДМС в Одеській області – не приймало, про що безпосередньо вказано судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, а отже ГУ ДМС в Одеській області не міг посилатися в якості підстав для прийняття рішення про видворення на те, що або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення або на те, що така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що оскільки позивач не у встановлений законом порядок перетнув кордон України, а тому, може бути видворений.
З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно протоколу про адміністративне затримання від 17.04.2025 року серії МОД №000308, 17.04.2025 року ОСОБА_1 було затримано у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП для встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.
У ч.2 ст.203 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.
Отже, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів зазначає, що позивача не було затримано за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України.
В свою чергу, аналіз вищенаведеної норми свідчить про те, що прийняття рішення про примусове видворення у зв`язку із незаконним перетинанням кордону або спробою незаконного перетинання державного кордону можливе лише у випадку, коли таку особу було затримано у зв`язку з вчиненням таких дій.
У даному випадку, особу було затримано з інших причин, а тому ГУ ДМС в Одеській області повинен застосовувати та відповідно доводити існування інших підстав для прийняття рішення про примусове видворення.
Так, апелянт крім вищезазначеного в апеляційній скарзі також посилався на те, що позивач не може бути працевлаштований та мати постійного джерела доходу згідно чинного законодавства, не може забезпечувати власні потреби, а тому, з метою з отримання грошових коштів може вчиняти злочини проти власності що також стало підставою прийняття оскаржуваного рішення.
Щодо таких посилань колегія суддів зазначає, що в`їзд в Україну, перебування на території України та транзитний проїзд через територію України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за наявності достатнього фінансового забезпечення або наявності можливості отримати таке забезпечення законним способом на території України. Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення та його розмір встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані подавати інформацію про підтвердження наявності фінансового забезпечення на вимогу уповноважених законом службових осіб.
Так, колегія суддів звертає увагу, що згідно пояснень ОСОБА_1 , які були надані ГУ ДМС в Одеській області 17.04.2025 року останній працює дистанційно в інтернеті та здійснює аудит рекламного трафіку, має певні заощадження, а також продав нерухомість у країні походження.
Отже, твердження про відсутність доходу суперечить заявам позивача про наявність заощаджень та дистанційну роботу через інтернет. Це вказує на необхідність перевірки джерел доходу.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно копії свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . При цьому, остання документувалася посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .
Також, у ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дитина – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Відповідачем не спростовано ту обставину, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають на території України. В засіданні позивач пояснив, що разом із родиною проживає у місті Київ , де донька відвідує школу.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що прийняття рішення про примусове видворення без урахування соціальних та сімейних зв`язків порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для примусового видворення позивача, застосуванню підлягають положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, стосовно того, що втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя, може бути виправдано лише за умови, якщо таке втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
За встановлених у справі обставин суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач не надав суду належних доказів вчинення позивачем дій, які б суперечили інтересам забезпечення національної безпеки України або що повернення до країни походження або третьої країни є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Відповідачем не доведено, що прийняті рішення є необхідними у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що держава Україна підтримує демократичні принципи, які ґрунтуються на верховенстві права. Правова держава відрізняється своєю справедливістю та шляхетністю до законних прав особи.
Відповідно до ст. 26 Конституції України суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців.
Отже, приймаючи рішення, відповідач мав дотримуватися справедливого балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 522/11225/22 Верховним Судом зазначено про необхідність врахування наслідків застосованого заходу до іноземця/особи без громадянства, його співмірності та пропорційності, врахування інтересів та прав особи, способу застосування уповноваженими органами заходу, виявлення волевиявлення та здійснення будь-яких дій з метою легалізації проживання на території України.
Верховний Суд зауважив, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувані рішення не містять жодної оцінки співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця та публічним інтересом держави у контексті ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто під час прийняття рішення відповідачем не враховано, що позивач тривалий час проживає на території України, має сталі сімейні відносини, не перевірено наявність доходу.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що статтею 31 Закону № 3773 визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Отже, виключний перелік обставин, за наявності яких заборонено примусове повернення чи примусове видворення або видачу чи передачу іноземця та особи без громадянства, визначають положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.
Між тим, апеляційний суд наголошує, що такі підстави, наявність яких виключає можливість в тому числі примусового видворення іноземця або особа без громадянства до країн у розумінні ч.1 ст. 31 Закону має бути доведена та підтверджена належним чином.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що через його дії, на території РФ його життю загрожує небезпека.
Про вказану обставину ОСОБА_1 повідомив ГУ ДМС в Одеській області у своїх поясненнях та зазначив, що переїхав до України через переслідування на території РФ.
Ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області виходило із того, що ОСОБА_1 не має жодної з обставин, на підставі яких відповідно до ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути примусово видворений за межі України.
Так, ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не вчинило жодних дій з метою перевірки тих обставин, чи дійсно на момент ухвалення такого рішення існує або не існує загроза життю ОСОБА_1 , зокрема, не здійснило перевірку відомостей, що наявні в мережі Інтернет, не здійснило направлення запитів до міжнародних організацій тощо.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час ухвалення рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не дослідило належним чином усі обставини та не дало їм належну правову оцінку, в тому числі, в частині підстав ухвалення такого рішення та формально підійшло до оцінки критеріїв, за яких особа не може бути видворено в країну походження, без їх належної перевірки, що призвело до ухвалення рішення, яке порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до приватного та сімейного життя, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі, а доводи апелянта таких висновків не спростовують.
Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги позивача.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено та підписано 10 березня 2026 року . 

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова