Дата документу 18.02.2026 Справа № 333/5056/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/5056/25 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/442/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Пантюх Ю.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Ковальчук Оксани Володимирівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в України, про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої державою - агресором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Ковальчук О.В., звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що відповідно до договору міни від 22.02.2011 року, що зареєстрований в реєстрі за № 615, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 отримала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В лютому 2022 року позивач разом з ОСОБА_3 (своєю матір`ю) були змушені покинути місце проживання в результаті збройної агресії Російської Федерації та переїхали у Тернопільську область, м. Чортків, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо - переміщеної особи № 6119-5003586798. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 
Позивач відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.01.2024 року, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно висновку про вартість майна від 29.05.2025 року, виконаного ТОВ «Косалтингова компанія» Парето», ринкова вартість 2-х кімнатної квартири загальною площею 52,8 кв.м. становить 950 900,00 грн.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 28 лютого 2025 року № 376, м. Мелітополь з 25.02.2022 року є тимчасово окупованою територією.
Внаслідок окупації позивачка втратила можливість проживати у своїй квартирі, користуватись рухомим майном, що залишилося в неї, у зв`язку з чим їй було завдано матеріальну шкоду у вигляді не отриманих доходів, які б вона могла реально одержати. Також, вона відчуває безперервний невгамовний душевний біль та страждання, відчуває почуття безпорадності та розчарування через неможливість проживати на рійній землі, спілкуватися з близьким, вільно користуватися та розпоряджатися своєю квартирою. 
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в України на свою користь майнову шкоду у розмірі 950 900 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до Російської Федерації, в особі посольства Російської Федерації в України, про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої державою - агресором, задоволено частково.
Стягнуто з держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 250 000,00 грн. 
Стягнуто з держави Російська Федерація на користь держави судовий збір в розмірі 3 750,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук О.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди та в частині часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що повний Звіт про оцінку майна у позивача був наявний, проте під час подачі позову та розгляду справи у суді першої інстанції представник позивачки помилково вважав, що для доведення розміру шкоди достатньо лише висновку про вартість майна, як узагальнюючого документа, і не було усвідомлено необхідності долучення до справи всього Звіту.
Вважає, що суд мав можливість зобов`язати позивача надати повний звіт або самостійно витребувати його у позивача/оцінювача, або призначити судову експертизу. Суд, встановивши неналежність наданого доказу (висновку) та необхідність дослідження повного Звіту про оцінку та документів оцінювача, мав вжити заходів для його отримання.
Звертає увагу, що у висновку про вартість майна зазначені всі необхідні документи, що підтверджують повноваження суб`єкта оціночної діяльності. Крім того, інформація щодо суб`єктів оціночної діяльності міститься у відкритому доступі і суд першої інстанції мав можливість самостійно перевірити наявність та дійсність вказаних у Висновку документів, що підтверджують повноваження оцінювача.
Щодо розбіжностей у житловій площі зазначає, що згідно з Технічним паспортом: загальна площа - 52,8 кв.м., житлова - 28,4 кв.м.; згідно з Висновком про вартість майна: загальна площа 52,8 кв.м., в тому числі житлова площа 68,4 кв.м. Вважає, що відбулася технічна описка при складанні Висновку оцінювача, оскільки житлова площа (68,4 кв.м) фізично не може перевищувати загальну площу квартири (52,8 кв.м.). Ймовірно, малося на увазі, що житлова площа становить 28,4 кв.м.
Вказує, що визначення точного розмірі майнової шкоди (ринкової вартості) мало бути забезпечено судом.
Також вважає, що визначений розмір компенсації моральної шкоди не відповідає тяжкості завданих страждань і суперечить принципу адекватності, що визначений у практиці ВС.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчук О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України.
Згідно відповіді № 1478909 від 16.06.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
В паспорті громадянина України, який належить ОСОБА_1 , мається запис про зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 09.10.2013 року по теперішній час.
Як вбачається з Довідки від 21.01.2025 року за № 6119-5003586798 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання як внутрішньо переміщеної особи значиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору міни від 22.02.2011 року, що зареєстрований в реєстрі за № 615, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 отримала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
З 09.10.2013 року за вищевказаною адресою була зареєстрована та проживала позивач, що підтверджується відміткою в паспорті.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , позивач звернулася до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги. 
Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.01.2024 року, спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_3 . 
Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.01.2024 року, квартира за АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_1 , загальною площею 52,8 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м.
У висновку про вартість майна від 29.05.2025 року, виконаного ТОВ «Консалтингова компанія «Парето»», ринкова вартість 2-х кімнатної квартири за АДРЕСА_4 , станом на 23.02.2022 становить 950 900,00 гривень.
Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року № 376 про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, вся територія Мелітопольського району, до складу якої входить місто Мелітополь, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України, а тому встановлений особливий режим, в умовах якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Отже, з наданих суду документів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України та з 09.10.2013 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , яка є власником нерухомого майна, яке розташоване на тимчасово окупованій території, залишила місце проживання у зв`язку з війною.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права. 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Суд першої інстанції визнав загальновідомим той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан.
За вимогами частини другої статті 496 ЦПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 76 Закону України 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Частина перша статті 79 Закону № 2709-IV встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції під час розгляду справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31 липня 2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.
Згідно із статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.
Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12 вересня 2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, зокрема шляхом звернення до суду.
Тож застосування судового імунітету рф та відмова в розгляді по суті позову в цій справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до згаданих Конвенцій щодо боротьби з тероризмом (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 20 листопада 2024 року в справі № 905/17/24).
Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а, отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
У постановах від 22 січня 2025 року в справі № 752/6975/23 від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19 Верховний Суд зазначив, що на рф не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що «такими діями рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача».
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2022 року в справі № 990/80/22 наголосила, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.
Згідно із частиною першою статті 1 Статуту ООН остання переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія рф була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України, рф було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року в справі щодо звинувачень у геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти рф) зобов`язав рф припинити військову агресію проти України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засудила військову агресію рф проти України, вимагає від рф припинення військових дій, зокрема проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини, вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Станом на час розгляду цієї справи рф не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України, військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто не заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року в справі № 760/17232/20-ц, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14366/21 та ін.
Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а, отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 2709-IV права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.
Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювана є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювана шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювана шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
У частині шостій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення майнової шкоди, суд виходив із того, що для встановлення суми збитків позивачкою надано висновок про вартість майна від 29.05.2025, складений ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО», але самого звіту про незалежну оцінку майна до матеріалів справи стороною позивача не надано, отже у суду першої інстанції була відсутня можливість дослідити його на відповідність приписам законодавства у сфері оцінки майна. Крім того, стороною позивача не надано документів, які підтверджують право ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО» проводити оцінку нерухомого майна. Також, в технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_3 , виготовленого Мелітопольським міжміським бюро технічної інвентаризації, від 11.02.2011 року зазначено, що квартира має 2 (дві) кімнати, загальна площа - 52,8 м/кв, житлова - 28,4 м/кв, та підсобна - 24,4 м/кв. Але у висновку про вартість майна, здійсненого оцінювачем ТОВ «Консалтингова Компанія «Парето», житлова площа об`єкту оцінки зазначена - 68,4 кв.м. 
Колегія судді погоджується з висновком суду, що за встановлених обставин оцінка ринкової вартості квартири, яка подана ОСОБА_1 у вигляді висновку, складеного ТОВ «Консалтингова Компанія «Парето», не може бути визнана належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в частині вимог про стягнення майнової шкоди через недоведеність розміру вказаної шкоди (а не через відсутність права на відшкодування), що узгоджується з положеннями ст.ст. 22, 1166 ЦК України.
Щодо відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з вимогами статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:
(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;
(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц (провадження № 61-3593св19), згідно яких «практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах».
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 216/5657/22, провадження № 61-8556св23, викладено правовий висновок, згідно якого, «при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що:
дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;
законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);
розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;
такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо».
Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року № 376 про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, вся територія Мелітопольського району, до складу якої входить місто Мелітополь, є тимчасово окупованою російською федерацією територією України.
При вирішенні вимог позивача судом першої інстанції застосовано практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
Суд першої інстанції прийняв до уваги, що позивач була вимушена покинути територію постійного проживання та виїхати до м. Чортків Тернопільської області, де отримала статус внутрішньо переміщеної особи, про що нею надано докази. 
Вирішуючи питання про стягнення з рф на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з тим, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України, тимчасової окупації м. Мелітополь, вимушеного переселення позивачки з вказаного місця, де вона була зареєстрована та проживала, вона зазнала моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачці обумовлена зокрема тим, що проживаючи на території м. Мелітополь, вона мала налагоджений побут, мала можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Проте, з початком повномасштабного вторгнення російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року вона була позбавлена можливості користуватися цими благами.
Судом першої інстанції враховано, що переміщення на підконтрольну Україні територію в результаті збройної агресії рф спричинило об`єктивну необхідність позивачці заново облаштовувати звичний для неї спосіб життя, і спричинена позивачці російською федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану та продовжує завдавати їй чималих моральних страждань.
В результаті повного, всебічного та об`єктивного встановлення обставин справи, перевірених доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважав справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 250 000 грн.
З огляду на встановлені обставини справи апеляційний суд погоджується, що достатньо справедливою сатисфакцією за спричинену моральну шкоду є стягнення на користь позивача 250 000 грн., а доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції лише частково взято до уваги обставини, на які посилалася скаржниця, визначаючи у позові розмір спричинених їй моральних страждань в розмірі 1 000 000 грн., зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції, яким таким доводам позивача було надано належної оцінки, повторного викладання фактичних обставин справи та аргументів позовної заяви.
Стосовно посилання в апеляційні скарзі на необхідність дослідження Звіту про оцінку майна, який не було надано стороною позивача суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено: «Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні…
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20)).
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч.ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Позивачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від неї, під час розгляду справи судом першої інстанції, та не надано клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів.
За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нового доказу та надання йому оцінки.
Колегія суддів зазначає, що посилання у скарзі на те, що представник позивачки помилково вважав, що для доведення розміру шкоди достатньо лише висновку про вартість майна, як узагальнюючого документа, і нею не було усвідомлено необхідності долучення до справи всього Звіту, - не свідчать про неможливість його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника.
Стосовно посилань у скарзі на те, що суд мав можливість зобов`язати позивача надати повний звіт або самостійно витребувати його у позивача/оцінювача, або призначити судову експертизу, що суд мав вжити заходів для отримання Звіту, мав можливість самостійно перевірити наявність та дійсність вказаних у Висновку документів, що підтверджують повноваження оцінювача, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ковальчук Оксани Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар 

Е.А. Онищенко