17.03.26
22-ц/812/729/26

Провадження №22-ц/812/729/26 

П О С Т А Н О В А
Іменем України

17 березня 2026 року        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.
із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.
за участю відповідача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Капіноса І.І.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №489/8623/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Інгульський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 01 грудня 2025 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості майна та припинення права спільної часткової власності, 

у с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості майна та припинення права спільної часткової власності.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2021 року встановлений факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з початку 2004 року по літо 2020 року та визнано спільно набутим майном подружжя транспортний засіб Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006, державний номер НОМЕР_2 . Спірний транспортний засіб весь час знаходиться у користуванні відповідача. Між позивачкою та відповідачем склалися неприязні відносини. Співвласники транспортного засобу не можуть дійти згоди про спільне володіння та користування спірним автомобілем. Середньо-ринкова вартість транспортного засобу згідно відомостей відкритих джерел – 326357 грн. Відповідач має можливість виплатити позивачці компенсацію вартості частки спірного автомобіля у розмірі 163178 грн 50 коп., оскільки він офіційно працевлаштований та має у власності нерухоме майно. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд в рахунок компенсації вартості майна стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 163178 грн 50 коп.; припинити її право власності на 1/2 частку у праві власності на транспортний засіб марки Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006, з дня отримання грошової компенсації його вартості; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати та витрати на правничу допомогу.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача – адвокат Поповська О.М. просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Відзив мотивований тим, що позивачка навмисно не посилається на висновки апеляційного суду, який касаційний суд не змінив, у справі № 489/4450/20, яким надано правову оцінку спірним правовідносинам, обставинам спору щодо поділу спільного майна, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказами, які вони були підтвердженими. Позивачка жодним чином не довела, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним майном і що між ними склалися неприязні стосунки, оскільки вона не зверталася до відповідача з питанням спільного володіння транспортним засобом. Посилання позивачки на оголошення про продаж автомобілів тієї ж марки і моделі, як спірний, не може бути належним і допустимим доказом, оскільки це не стосуються вартості спірного автомобіля, який є предметом спору, оскільки ціна продажу наведених в оголошеннях транспортних засобів не відображає дійсну ціну їх продажу, а є лише попередньою ціною наміру продажу. Транспортні засоби мають різні комплектації, технічний стан, пошкодження та несправності кузова, тощо. Відповідач заперечує визначену позивачем суму стягнення вартості частки спірного автомобіля. Згідно висновку про вартість майна ТОВ «Центр оцінки «Сквейр» від 07 грудня 2023 р., оціночна вартість транспортного засобу марки Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006, державний номер НОМЕР_2 , з урахуванням його технічного стану, становить – 56000 грн. таким чином, ціна позову визначається від ринкової вартості майна на момент звернення до суду та повинна бути підтверджена відповідними відомостями (оцінкою відповідної установи).
Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 01 грудня 2025 року позовні вимоги задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006 у розмірі 112264 грн 37 коп. та судовий збір у розмірі 2251 грн 87 коп.; припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку автомобіля марки Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006. 
Рішення суд умотивовував тим, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
При визначенні вартості спірного автомобілю суд встановив, що згідно висновку № 24-5374 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу за матеріалами цивільної справи від 30 квітня 2025 року середня ринкова вартість спірного автомобіля Hyundai Tucson, визначена з урахуванням цінових даних про вартість аналогічних транспортних засобів тієї ж моделі та року випуску, складає 307057,50 грн., .а згідно звіту про оцінку цього ж транспортного засобу, складеного ФОП ОСОБА_3 15 вересня 2025 року, його ринкова вартість складає 142000 грн. 00 коп. без урахування ПДВ.
Частково задовольняючи позов, виходив з того, що різниця у визначенні вартості спірного автомобіля за висновком судової експертизою є дуже суттєвою, суд взяв до уваги, що відповідач ухилився від надання автомобіля на огляд експерта, тому останній провів оцінку з урахуванням середньої ринкової вартості аналогічних марок автомобілів того ж року випуску, тоді як ФОП ОСОБА_3 проводив оцінку після огляду автомобілю, враховуючи його технічний стан, однак при цьому вказаний огляд та надання звіту відбувалось за відсутності позивачки або її представниці.
З огляду на зазначене, враховуючи певні недоліки при визначенні вартості майна як експертом так і спеціалістом: в одному випадку - відсутність об`єкта дослідження, в другому - відсутність іншої сторони при проведенні огляду транспортного засобу, суд вважав за необхідне вирахувати середнє значення з наданих оцінок рухомого майна для встановлення вартості автомобіля, що складає 224528,75 грн. ((307057,50+142000)/2), тому дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації 1/2 частки спірного автомобіля у сумі 112264 грн 37 коп. з припиненням права власності на вказану частку спірного автомобіля, а тому у цій частині задовольнив позовні вимоги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він був позбавлений можливості участі в суді першої інстанції, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи, судову повістку від суду першої інстанції він не отримував, а також не був належним чином повідомлений про дату та час проведення експертного дослідження спірного автомобіля, щоб надати його для огляду, а розрахунки вартості, які вказані у висновках, на думку відповідача, не відповідають дійсності, а саме не враховано, що транспортний засіб 2006 року випуску та має певні особливості, зумовлені його тривалим використанням. Крім того, відповідач наголошує, що позивач навмисно не посилається на висновки апеляційного суду, яких не змінив касаційний суд у справі № 489/4450/20 та яким надано правову оцінку спірним правовідносинам. Позивач жодним чином не довела, що відповідач створює перешкоди у користуванні спірним майном і що між ними склалися неприязні стосунки, оскільки позивачка не зверталася до нього з питанням спільного володіння транспортним засобом, а її посилання на оголошення про продаж автомобілів тієї ж марки і моделі, як і спірний, не може бути належним і допустимим доказом, оскільки це не стосуються вартості спірного автомобіля, оскільки ціна продажу наведених в оголошеннях транспортних засобів не відображає дійсну ціну їх продажу, а є лише попередньою ціною наміру продажу. Транспортні засоби мають різні комплектації, технічний стан, пошкодження та несправності кузова, тощо. Відповідач вказує, що незгодний з визначеною позивачем сумою стягнення вартості частки спірного автомобіля та зауважує, що в суді першої інстанції не було надано доказів дійсної (ринкової) вартості автомобіля, що унеможливлює справедливий його поділ. Окрім того, посилання на «приблизну» вартість подібного за своїми характеристиками транспортного засобу створює юридичну невизначеність, та несправедливе втручання у право власності.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону повною мірою не відповідає.
Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2021 року у справі № 489/4450/20, розглянутої за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з початку 2004 по літо 2020 року та визнано спільно набутим майном подружжя, серед іншого - транспортний засіб марки Hyundai Tucson, Vin - НОМЕР_1 , рік випуску 2006, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В порядку поділу майна сторін у цій справі, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Hyundai Tucson, Vin - НОМЕР_1 , рік випуску 2006, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року та постановою Верховного суду від 17 березня 2023 року, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2021 року у справі № 489/4450/20 залишено без змін в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання за ОСОБА_2 права на 1/2 частину у праві спільної часткової власності на зазначений автомобіль. Рішення суду у справі № 489/4450/20 набрало законної сили 17 березня 2023 року.
За такого транспортний засіб марки Hyundai Tucson, Vin - НОМЕР_1 , рік випуску 2006, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , є спільною частковою власністю сторін у справі, яка переглядається.
Звертаючись з позовом у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 , посилаючись на неможливість спільного використання спірним автомобілем через неприязні стосунки з відповідачем ОСОБА_1 , просила суд стягнути з останнього грошову компенсації частини його вартості. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під порушенням необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ці приписи регулюють право співвласника отримати матеріальну компенсацію у разі неможливості надання йому у володіння та користування його частини спільного майна в натурі, а не у разі припинення права на частку у праві спільної часткової власності.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
У справі, яка переглядається, встановлено, що сторони припинили спільне проживання як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу влітку 2020 року, спірним автомобілем фактичне користується виключно відповідач, позивачка позбавлена можливості користування цим майном, між сторонами існують неприязні стосунки, позивачка не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної часткової власності на автомобіль від відповідача.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).
Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). […]
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає […].
Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо […].
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).»
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановивши, що рішенням суду від 07 грудня 2021 року визначені частки сторін у праві спільної часткової власності на спірний автомобіль, які є рівними, а позивачка позбавлена можливості користуватися цим майном, яке перебуває у відповідача, суд обґрунтовано дійшов висновку про доведення порушеного права позивачки та, відповідно, про наявність підстав для стягнення а її користь компенсації 1/2 вартості автомобілю. Доводи відповідача про відсутність порушеного права позивачки є безпідставними, оскільки він не надав доказів можливості спільного користування сторонами спірним транспортним засобом. 
Щодо визначення судом розміру грошової компенсації вартості частки позивачки у праві на автомобіль.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зауважено, що «Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.»
У справі, яка переглядається, на підтвердження вартості спірного автомобілю позивачка надала скриншоти сайтів з продажу, як вона посилалсь, аналогічних автомобілів та наполягала, що вартість автомобіля марки Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006, становить 326357 грн.
Заперечуючи проти позову, відповідач подав висновок про вартість майна, складений ТОВ «Центр оцінки «СКВЕЙР» від 07 грудня 2023 року (далі – висновок від 07 грудня 2023 року), відповідно до якого оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006, складає 56000 грн. (а.с. 77).
Також суд у цій справі призначив проведення автотоварознавчої експертизи транспортного засобу.
Згідно із висновком експерта № 24-5374 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу за матеріалами цивільної справи № 489/8623/23 від 30 квітня 2025 року (далі – висновок експертизи) середня ринкова вартість автомобіля Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006, державний номер НОМЕР_2 визначена з урахуванням цінових даних про вартість аналогічних транспортних засобів тієї ж моделі та року випуску на момент проведення експертизи складає 307057,50 грн. (а.с. 114-119).
Згідно звіту про оцінку транспортного засобу Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного ФОП ОСОБА_3 від 15 вересня 2025 року (далі – звіт про оцінку від 15 вересня 2025 року), проведеного на замовлення ОСОБА_4 , ринкова (загальна) вартість легкового універсалу Hyundai Tucson, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , складає 142000 грн. 00 коп. без урахування ПДВ (а.с. 148-160).
Суд першої інстанції визначив вартість спірного автомобілю як середньо арифметичний показник між тим, що визначений у висновку експерта та тим, що визначений у звіті про оцінку від 15 вересня 2025 року, що не відповідає наведеній судовій практиці та не є дійсною (ринковою) вартістю спірного майна, оскільки суд сам, на власник розсуд, фактично, визначив оцінку транспортного засобу. 
Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлює Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159), далі – Методика.
Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин (пункт 1.3).
Згідно пункту 4.1 Методики оцінка КТЗ передбачає урахування технічних, технологічних характеристик та особливостей об`єкта оцінки, умов його експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстежень.
Відповідно до пункту 5.1 Методики технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) дає змогу за допомогою органолептичних методів визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна.
Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), в якому міститься обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд, у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.
За такого огляд КТЗ з метою його оцінки є обов`язковим, а визначення оцінки КТЗ є винятком у разі обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд органом, який призначив оцінку.
Оцінка вартості спірного автомобіля проводилась експертом без його огляду, про що зазначено у його висновку, тому експерт вказав, що у зв`язку з відсутністю транспортного засобу на момент проведення експертизи, ринкову вартість встановити не представляється можливим. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції послався на те, що відповідач ухилився від надання автомобілю на огляд експерта. Однак таке не підтверджено матеріалами справи.
Так, на день призначення судом експертизи – 20 серпня 2024 року, інтереси ОСОБА_1 в суді представляла адвокат Поповська О.М. (а.с. 79), натомість згідно відомостей картки цивільної справи №489/8623/23 з Д-3 – електронної системи діловодства в суді адвокат Поповська О.М. судом не була долучена до учасників справи, отже ухвалу суду про призначення експертизи вона через електронний кабінет отримати не могла.
Відомості про направлення представнику відповідача копії ухвали суду від 20 серпня 2024 року у справі відсутні.
Згідно супровідного листа від 20 серпня 2023 року копія цієї ухвали була направлена ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, але це відправлення повернуто до суду з відміткою працівника поштового відділення про причини невручення – за закінченням терміну зберігання (а.с. 105), а тому не можна вважати, що ухвала про призначення експертизи була отримана відповідачем. Отже він був позбавлений можливості виконати вимогу суду про надання спірного автомобілю для огляду експерту.
Натомість як висновок від 07 грудня 2023 року, так і звіт про оцінку від 15 вересня 2025 року виконувались суб`єктами оціночної діяльності після огляду автомобілю, але суд першої інстанції в порушення вимог пункту 2 частини4 статті 265 ЦПК України не виклав мотиви відхилення цих доказів.
Колегія суддів при оцінці вказаних висновків виходить з наступного.
Висновок від 07 грудня 2023 року складений майже за два роки до ухвалення рішення по справі, тому не може відповідати визначенню «реальна вартість» автомобілю на день розгляду справи, до того ж згідно змісту висновку, суб`єктом оцінки при огляді об`єкта оцінки було встановлено, що обстежений автомобіль не на ходу, не експлуатується, двигун відсутній, знятий для капітального ремонту, що вплинуло на його вартість – 56000 грн.
Звіт про оцінку від 15 вересня 2025 року є найбільш наближеним за часом до дня ухвалення оскаржуваного рішення у справі та при огляді було встановлено, що КТЗ проходив техогляд, не потребує ремонту та фарбування пошкоджених складових частин відповідно до вимог виробника КТЗ. Також позивачка та її представник заперечень щодо звіту про оцінку від 15 вересня 2025 року не надала.
За такого при порівнянні змісту висновку від 07 грудня 2023 року та звіту про оцінку від 15 вересня 2025 року колегія суддів вважає, що при визначенні реальної вартості спірного автомобілю у справі слід взяти до уваги саме звіт про оцінку від 15 вересня 2025 року, відповідно до якого така вартість становить 142000 грн.
За такого на користь позивачки слід стягнути 1/2 частину вартості автомобілю, що становить 71000 грн.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо реальної вартості спірного май на день ухвалення рішення, неправильно застосовував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, недотримався вимог процесуального закону щодо порядку оцінки доказів, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначення розміру компенсації вартості частки у праві спільної часткової власності, яку слід стягнути на позивачки.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом вимог процесуального закону про повідомлення відповідача про судове, що, на його думку, порушило право на участь у судовому засіданні.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення серед іншого, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_1 разом із представником адвокатом Капіносом І.І. був присутній в судовому засіданні 04 вересня 2025 року, в якому за їхнім клопотанням розгляд справи було відкладено на 06 листопада 2025 року (а.с. 140-141). 
Згідно із протоколом судового засідання від 06 листопада 2025 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, тому суд вирішив, що рішення у справі буде ухвалено за правилами, передбаченими частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України (а.с. 164). Рішення суду було ухвалено 01 грудня 2025 року.
За такого відповідач та його представник були обізнані про судове засібання, призначене на 06 листопада 2025 року, їх посилання в суді апеляційної інстанції на те, що вони з`явилися до суду першої інстанції 06 листопада 2025 року, але судове засідання не відбулося через відсутність електроенергії у приміщенні суду відхиляються, оскільки таке суперечить змісту протоколу судового засідання, тоді як зауваження на цей протокол відповідачі не подавав.
Частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Тобто нове судове засідання на 01 грудня 2025 року не призначалося і не проводилося судом, а датою ухвалення рішення у цій справі є день його складання і підписання суддею – 01 грудня 2025 року.
За такого у справі, яка переглядається, відсутня передбачена пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України обов`язкова підстава для скасування рішення суду першої інстанції.
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Щодо розподілу судових витрат. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду оскаржуване рішення суду змінено, заявлені позовні вимоги задоволені частково – на 44%, наявні підстави для розподілу судових витрат (сплаченого судового збору), які в суді першої та апеляційної інстанцій понесли сторони, а саме - його необхідно провести пропорційно задоволених позовних вимог.
Так, за подання позовної заяви позивачка сплатила 3263 грн. 58 коп. судового збору (а.с. 6) грн., тому з відповідача на її користь підлягає стягненню 1435 грн. 98 коп. судового збору (3263,58х44%).
За подання апеляційної скарги відповідач сплатив 4992 грн. (а.с. 191), тому на його користь з позивачки слід стягнути 2795 грн. 52 коп. судового збору (4992х(100%-44%).
Тому остаточно з урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат з позивачки на користь відповідача слід стягнути 1359 грн. 54 коп. (2795 грн. 52 коп.- 1435 грн. 98 коп.).
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 01 грудня 2025 року змінити в частині стягнення грошової компенсації частки у спільному майні. 
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості майна задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Hyundai Tucson, VIN – НОМЕР_1 , рік випуску – 2006, у розмірі 71000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_3 , 1359 гривень. 54 копійок. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий     Т.М. Базовкіна

Судді:      Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська
______________________________________________
Повна постанова складена 19 березня 2026 року