Справа № 466/8244/25 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/3183/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,
встановив:
03.09.2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 авансовий платіж у сумі, еквівалентній 20000 доларів США, за курсом НБУ, станом на день виконання судового рішення.
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що 03.12.2021 року між ним, як покупцем, та відповідачем ОСОБА_4 , як продавцем, було укладено попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. та зареєстрований в реєстрі за №4794.
Відповідно до умов попереднього договору, сторони домовились у строк до 01.03.2022 року укласти договори купівлі-продажу 7 (семи) земельних ділянок.
На виконання пункту 2.8 попереднього договору, позивач сплатив відповідачу забезпечувальний платіж в сумі 545800 грн., еквівалентній 20000 доларів США, за курсом НБУ на день укладення попереднього договору.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2023 року у справі №466/4374/22 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено, зобов`язано ОСОБА_4 виконати зобов`язання, визначене умовами попереднього договору купівлі-продажу земельних ділянок від 03.12.2021 року, протягом 30 днів з моменту набрання рішенням законної сили укласти основний договір купівлі-продажу на умовах, визначених попереднім договором. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08 січня 2025 року, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2023 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, визнано припиненим попередній договір від 03.12.2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. та зареєстрований в реєстрі за №4794.
Однак, відповідач ОСОБА_4 не повернув позивачу забезпечувальний платіж і утримує такий без відповідної правової підстави, тому позивач просив стягнути вказану суму грошових коштів у примусовому порядку.
Разом із позовною заявою позивач ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачу ОСОБА_4 кошти, які знаходяться на рахунках в банках чи інших фінансових установах, рухоме та нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3151246146101, кадастровий номер: 4610137500:09:002:0183, площа (га): 0,0106, та частку у праві спільної часткової власності в розмірі 8/25 у житловому будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 16780504, адреса: АДРЕСА_1 , – в межах заявленої суми позовних вимог – 20000 доларів США, що станом на 02.09.2025 року еквівалентно 827444 грн. 
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обгрунтовував тим, що предметом позову є стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 20000 доларів США, які відповідач в добровільному порядку не повертає і уникає телефонних дзвінків позивача. Окрім того, протягом травня – серпня 2025 року відповідач відчужив більшу частину нерухомого майна, що перебувало у його власності, а саме: 7 (сім) земельних ділянок та житловий будинок, загальною площею 123,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 14.08.2025 року у власності відповідача залишилось лише те нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт в порядку забезпечення позову.
Вказані дії викликають у позивача обгрунтований сумнів щодо наявності у відповідача наміру повернути кошти і свідчать про вжиття відповідачем заходів для унеможливлення в майбутньому виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2025 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_3 , просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначав, що суд першої інстанції не дав належної оцінки його доводам та доказам на підтвердження вжиття відповідачем заходів по відчуженню майна, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
При цьому, наголошував, що відповідач у короткий період часу відчужив більшу частину належного йому на праві власності нерухомого майна. 
Також, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність інформації щодо наявних у відповідача відкритих банківських рахунків, готівкових коштів чи інших фінансових активів є підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки, як передбачено у ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При цьому, звертає увагу, що інформація про банківські рахунки не є в загальному доступі, становить банківську таємницю, тому, відповідно, не може бути надана позивачем. 
Наголошує, що обраний ним вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно та кошти фактично й надалі перебуватимуть у володінні власника, а обмежуватиметься лише можливість розпоряджатись ними.
17.11.2025 року відповідач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.
Зокрема, зазначив, що має відкритий картковий рахунок в АТ КБ «Приватбанк», на який отримує пенсійні виплати, а відповідно до ч.4 ст.150 ЦПК України, не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Також наголошує, що відчуження належного йому нерухомого майна мало місце ще до пред`явлення позову в даній справі та жодним чином не пов`язано з розглядом такої і заявленими позивачем позовними вимогами.
Додає, що жодних дій, які б свідчили про його наміри відчужити своє будь-яке майно, після подання позову не вчинялось. 
В судове засідання апеляційного суду 17.02.2026 року обидві сторони з`явились. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 26.02.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. При цьому, забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Мета забезпечення позову – це хоча і негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.
Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року в справі №757/56995/20-ц, від 30 серпня 2023 року в справі №753/23090/21.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, зокрема, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками у постановах Верховного Суду від 04 березня 2025 року в справі №308/3839/21, від 19 лютого 2025 року в справі №522/6708/19, від 25 вересня 2024 року в справі №212/4159/23 та ін.
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17).
У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі №361/8953/21 зазначено, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має керуватися тим, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного суду від 08 жовтня 2024 року в cправі №5026/1357/2012(925/229/24), від 09 червня 2021 року в справі №10/5026/290/2011(925/1502/20) та ін.
Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
У постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо під час його застосування забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач покликався на вчинення відповідачем дій по відчуженню належного йому нерухомого майна, зокрема, семи земельних ділянок та житлового будинку, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже, документально підтверджено, що у власності відповідача залишилось лише те нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт в порядку забезпечення позову.
В судовому засіданні апеляційного суду сторона відповідача не навела аргументів про те, що вартість нерухомого майна, яке залишилося у власності відповідача, перевищує розмір пред`явленої до нього позивачем вимоги про стягнення грошових коштів, а відтак, немає підстав для висновку про неспівмірність цього виду забезпечення заявленим позивачем позовних вимог.
Разом з тим, позивачем не доведено, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, яке ще залишилося у його власності, буде недостатнім заходом для уникнення ризиків невиконання можливого рішення суду про задоволення позову. До того ж, відповідач сам визнав ту обставину, що його доходом є пенсія, а тому, з огляду на суму пред`явленої до нього вимоги, яка є значною, без вжиття заходів забезпечення позову не буде забезпечено ефективний захист прав позивача та їх поновлення у разі задоволення його позову.
Тому, на переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, достатнім заходом забезпечення позову буде накладення арешту на нерухоме майно відповідача, позаяк, вимога позивача про накладення арешту на кошти на банківських рахунках та/або рухоме майно, інформація про яке відсутня, є безпідставною, оскільки необхідність вжиття такого додаткового заходу забезпечення не доведена позивачем належним чином, а відтак, не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції наведеного не врахував, тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про забезпечення позову в даній справі шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення вимог заявника та забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3151246146101, кадастровий номер: 4610137500:09:002:0183, площа (га): 0,0106, та частку у праві спільної часткової власності в розмірі 8/25 у житловому будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 16780504, адреса: АДРЕСА_1 , – відтак, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задовольнити частково.
Накласти арешт на нерухоме майно, яке належить  ОСОБА_4 на праві власності, а саме: земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3151246146101, кадастровий номер: 4610137500:09:002:0183, площа (га): 0,0106, та частку у праві спільної часткової власності в розмірі 8/25 у житловому будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 16780504, адреса: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягувач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ). 
Боржник:  ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ). 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 26 лютого 2026 року. 

Головуючий       С.М. Бойко 

Судді:        С.М.Копняк 

А.В.Ніткевич