ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
13 березня 2026 року
м. Харків
справа № 953/374/25

провадження № 22-ц/818/643/26

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної та матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 31 липня 2025 року, ухвалене суддею Колесник С.А., - 

В С Т А Н О В И В :
У січні 2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у кримінальній справі №12024226130000631 від 09.11.2024, у якому просить: зобов`язати господарку кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_4 прибрати установлену в недозволеному місці цегляну стінку та металеві двері; відремонтувати приміщення їхнього загального тамбуру кв.71,72; стягнути моральну та матеріальну шкоду нанесену її здоров`ю в сумі 200 000 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної та матеріальної шкоди - повернуто заявнику.
ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою та просить оскаржувану ухвалу скасувати.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що вона виконала ухвалу суду першої інстанції про залишення без руху позову, стосовно судового збору зазначила, що вона звільнена від сплати за подачу позову згідно п. 6 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Стосовно моральної шкоди надала довідки про обстеження у невропатолога.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам статті 175 і 177 ЦПК України та позивач, у встановлений ухвалою суду від 18.07.2025 року термін, не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків.
З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, щостаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободмістить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).
Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України.
Пунктом 2 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.
Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Судом вказано на необхідність усунення наступних недоліків: в позовній заяві відсутнє повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; не зазначено ціну позову; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються; не зазначено зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; не зазначено доказів, що підтверджують вказані у позовній заяві обставини, а саме – спричинення матеріальної та моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та виникненням шкоди; не зазначено відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; не додано до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
Вказану ухвалу суду позивач отримав 21.07.2025.
На виконання вимог ухвали суду від 29.07.2025 року, позивач надала заяву про усунення недоліків, у якій зазначила що їй невідомо номеру та серії паспорту відповідачів, просила в судовому засіданні перевірити паспорт відповідачів, вказала, що не має електронного кабінету, щодо ціни позову , то ціну позову вона зазначила в позові – 200 000 грн., розрахунок сум буде надано в процесі розгляду справи, щодо досудового врегулювання спору також зазначила у заяві про усунення недоліків, звернула увагу, що копію позову надавала разом із позовною заявою, вказала, що всі докази надала при подачі позову.
Колегія суддів вважає, що такі недоліки, як не зазначення ціни позову; обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються; не зазначення змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів; не зазначення доказів, що підтверджують вказані у позовній заяві обставини, а саме – спричинення матеріальної та моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та виникненням шкоди; не зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, не можуть вважатися недоліками, які перешкоджають розгляду справи по суті, і не можуть бути усунуті в процесі підготовки справи до судового розгляду.
Позовна заява ОСОБА_1 містить зрозумілий зміст вимог і достатній виклад обставин, якими заявник обґрунтовує ці вимоги.
Слід також врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25 січня 2024 року в справі № 320/14843/23, відповідно до яких неповнота, навіть очевидна з точки зору професійного судді, з якою позивач обґрунтував позовні вимоги, в тому числі й щодо правової підстави позову, а також ненадання доказів на підтвердження позовних вимог не можуть бути підставою для залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви позивачу в подальшому.
Отже, висновки суду, зазначені в оскаржуваній ухвалі про невиконання позивачем вимог ухвали про залишення без руху позовної заяви не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 31 липня 2025 року -скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий       Н.П. Пилипчук

Судді        О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова