ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/886/25    Головуючий І-ї інстанції – Семенова Я.Ю.
Провадження № 33/818/32/26   Суддя доповідач – Гєрцик Р.В.
Категорія: ст.126 КУпАП 

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
21 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі: 
головуючого судді     Гєрцика Р.В.
секретаря судового засідання   Костенко Ю.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Московського районного суду м.Харкова від 31 березня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП, щодо ОСОБА_1 –

УСТАНОВИВ
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Згідно постанови судді, 14 січня 2025 року о 16 годині 52 хвилини водій ОСОБА_1 , повторно протягом року керувала транспортним засобом, будучи особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, рухаючись по вул. Валентинівській, 29 в м.Харкові, керував транспортним засобом Opel Vectra, державний номерний знак НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п. 2.1 а) Правил дорожнього руху, згідно з якими: водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Постановою судді Московського районного суду м.Харкова від 31 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 40800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову судді скасувати як необґрунтовану та незаконну, таку, що не відповідає фактичним обставинам справи, винести нову постанову, якою провадження у справі закрити з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не керував автомобілем, на відеозаписі, долученому до матеріалів справи, не вбачається рух автомобіля, та навіть те, що він перебував в автомобілі за кермом, оскільки на відеозаписі зафіксовано, що він перебуває поряд з автомобілем, зазначене підтвердив свідок, який був допитаний судом першої інстанції. Він пояснював поліцейським, що він не керував автомобілем, однак вони все одно склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення.
Разом з цим, вказує, що матеріали справи не містять даних про законність зупинки транспортного засобу, яким він начебто керував, у відповідності до вимог ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію», що може додатково свідчити про те, що зупинки взагалі не було. Долучений відеозапис не є безперервним та постійно переривається, а тому його не можна вважати належним доказом. 
Вказує, що в протоколі про адміністративне правопорушення було зазначено про використання технічних записів із зазначенням двох окремих ідентифікаторів відеозаписів, однак до матеріалів справи було долучено та оглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні лише один відеозапис. Суд першої інстанції не з`ясував причин відсутності іншого відеозапису, що є істотним порушенням процесуального порядку розгляду справи.
Зазначає, що матеріалами справи не підтверджено повторності вчинення ним правопорушення, оскільки відповідно до копії постанови ЕНА № 3093038 від 20.09.2024 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він, керуючи транспортним засобом, здійснив зупинку т/з ближче чим на 30 м. від посадкового майданчику громадського транспорту та при перевірці документів не пред`явив посвідчення водія на право керування т/з відповідної категорії. При цьому протокол про адміністративне правопорушення ЕПР1 №220948 від 14.01.2025 року відносно нього було складено у зв`язку з тим, що він керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом, правопорушення вчинено повторно протягом року. Тобто суд не звернув уваги на те, що непред`явлення посвідчення водія та відсутність права керування т/з за своїми юридичними поняттями не утворюють повторності. 
Крім того, вказує, що долучена до матеріалів справи постанова ЕНА № 3093038 від 20.09.2024 року не містить відмітки про те, що вона набрала законної сили.
Мотиви суду
До початку судового засідання захисник подала заяву в якій просить провести судовий розгляд без її участі та просить задовольнити апеляційну скаргу. 
Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.
При цьому, суд (суддя) повинен обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих не спростованих презумпцій факту (рішення ЄСПЛ "Коробов проти України" №39598/0з від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування.
У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
В розумінні ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу.
А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.
Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.
У рішенні у справі «Олег Колесник проти України» ЄСПЛ вказав, що вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції слід розглядати як конкретні аспекти права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, і завдання суду полягає у тому, щоб з`ясувати, чи був увесь зазначений процес, включно зі способом, у який здійснювався збір доказів, «справедливим» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Частина 5 статті 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне вчинення протягом року будь-якого з порушень, передбачених ч. 2-4 ст. 126 КУпАП, серед яких визначено керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, а також керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Тому для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення вимог п. 2.1а ПДР України, передбаченої ч. 5 ст. 126 КпАП України, матеріали справи мають містити належні та допустимі докази доведеності сукупності наступних обставин:
- керування особою транспортним засобом у конкретний час і місці;
- відсутність права керування транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом;
- постанова про позбавлення права керування транспортними засобами.
Протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен чітко відповідати приписам ст.256 КУпАП, особливо в частині викладення фабули правопорушення, яка, як зазначено вище фактично є обвинуваченням.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ЕПР1 №220948 від 14.01.2025 року, 14 січня 2025 року о 16 годині 52 хвилини водій ОСОБА_1 , будучи особою, яка повторно протягом року керувала транспортним засобом, будучи особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, рухаючись по вул. Валентинівській, 29 в м.Харкові, керував транспортним засобом Opel Vectra, державний номерний знак НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п. 2.1 а) Правил дорожнього руху, згідно з якими: водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнає, при цьому на противагу складеному протоколу працівниками поліції, фактично заперечує факт керування ним транспортним засобом та зазначає, що з відеозапису не вбачається рух автомобіля та його зупинку саме під його керуванням.
Вказані пояснення апелянта знайшли своє підтвердження дослідженим відеозаписом зазначених подій, з якого можна зробити єдиний та однозначний висновок, що водій ОСОБА_1 не був зупинений працівниками поліції в часі, вказаному в протоколі. 
Як об`єктивно вбачається із долученого до матеріалів справи відеозапису, поліцейські підійшли до автомобіля Opel Vectra, державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебував у нерухомому стані та був припаркований біля бордюру. ОСОБА_1 перебував на вулиці поряд з автомобілем.
Визначення терміну «керування транспортним засобом» наведене в п. 27 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом – виконання функції водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Крім того, в п. 38 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року (справа № 404/4467/16-а (2-іс/811/3/17) зазначено, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».
Таким чином, керування транспортним засобом – це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху – для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.
Водночас апеляційний суд зауважує, що посилання суду першої інстанції на відомості відеозапису про те, що ОСОБА_1 на місці складання стосовно нього матеріалів про адміністративне правопорушення не бажав з`ясування дійсних обставин справи, вчиняв активні дії на перешкоджання відібранню працівниками патрульної поліції пояснень від ОСОБА_2 , є недостатніми для підтвердження факту керування автомобілем.
Наявність заперечень самою особою, яка притягається до адміністративної відповідальності з огляду на принцип презумпції невинуватості, не позбавляє особу, яка виявила можливе правопорушення та склала відповідний протокол, обов`язку доводити наявність всіх ознак складу правопорушення та винуватості особи в його вчиненні відповідно до положень ст.ст. 251, 252 КУпАП. Крім того, зі змісту відеозапису не вбачається рух автомобіля Opel Vectra, державний номерний знак НОМЕР_1 або вимога поліцейських про зупинку зазначеного автомобіля.
Крім того, як вбачається зі змісту відеозапису під час спілкування з працівниками ОСОБА_1 не визнавав факт керування транспортним засобом. Також, сам зміст діалогу ОСОБА_1 з патрульними не містить ані прямого ані опосередкованого визнання ним факту керування.
Також, апеляційним судом запитувались всі відеозаписи з нагрудних камер поліцейських за обставинами складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 220948 від 14.01.2025 року стосовно ОСОБА_1  за частиною 5 статті 126 КУпАП, однак відповідно до листа заступника начальника управління – начальника відділу чергової служби ОСОБА_3 такі відеозаписи не були надані у зв`язку з тим, що зазначені відеозаписи зберігались відповідно до загального порядку зберігання та видачі відеозаписів затвердженого наказом МВС №1026 від 18.12.2018 року не менше ніж 30 діб.
Протокол про адміністративне правопорушення в розділі пояснення правопорушника містить відомості про те, що ОСОБА_1 «машиною не керував», що само по собі свідчить про не визнання обставин правопорушення, про які вказано в протоколі. 
Сам протокол про адміністративне правопорушення без підтвердження його іншими об`єктивними доказами щодо керування ОСОБА_1 автомобілем, не можуть бути однозначними та достатніми доказами наявності в його діях складу даного правопорушення.
За вказаних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять достовірних відомостей, з яких можна було б беззаперечно, за принципом «поза розумним сумнівом» встановити факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, в змісті визначення цього терміну. 
Таким чином, має місце недотримання поліцейським Інструкції №1026 щодо порядку роботи та застосування поліцейськими технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки відеозапису та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За таких обставин слід визнати, що протокол про адміністративне правопорушення складено працівником поліції з порушенням норм чинного законодавства, оскільки працівниками поліції не здійснювалася відеофіксація у встановленому законом порядку з використанням портативних відеореєстраторів, а приєднаний до матеріалів справи відеозапис не містить фіксації події, яка б підтверджувала весь хід такої події під час зупинки транспортного засобу, як і інших доказів керування автомобілем ОСОБА_1 та його зупинки. Таким чином версія сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не виконував функції водія нічим не спростована, а тому вважається релевантною.
Цим обставинам суд першої інстанції належної оцінки не надав та дійшов необґрунтованого та передчасного висновку про доведеність вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Так, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Наявність обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Суд вправі обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення ЄСПЛ, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series А заява № 25). 
За таких обставин, враховуючи, що до складеного щодо  ОСОБА_1 протоколу за ч.5 ст. 126 КУпАП не надано достатніх доказів вчинення адміністративного правопорушення, зазначені обставини унеможливлюють встановлення у його діях складу адміністративного правопорушення, а саме такої складової об`єктивної частини правопорушення, як керування транспортним засобом, а тому апеляційний суд інші доводи апеляційної скарги не перевіряє.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є слушними та підлягають задоволенню, а постанова суду першої інстанції – скасуванню, із закриттям провадження в справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП.
На підставі викладеного, керуючись ст.294КУпАП,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову судді Московського районного суду м.Харкова від 31 березня 2025 року щодо ОСОБА_1  скасувати.
Провадження в справі щодо ОСОБА_1  на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик