ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1775/26 Справа № 202/20564/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору довічного утримання, визнання факту передачі обов`язків набувача і визнання набувачем за даним договором, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування , –      

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року  ОСОБА_1  звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору довічного утримання, визнання факту передачі обов`язків набувача й визнання набувачем за даним договором, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. 

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 , як особа похилого віку мала ряд хронічних захворювань та потребувала стороннього догляду. У зв`язку із цим, вона домовилась з ОСОБА_4 про надання відповідного догляду та допомоги. Між ОСОБА_3 , як відчужувачем та ОСОБА_4 , як набувачем, укладено договір довічного утримання від 06 квітня 2009 року.

За вказаним договором до ОСОБА_4 , як набувача, перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано в Реєстрі 11.05.2009 року.
На початку 2016 року ОСОБА_4 , у зв`язку зі своєю хворобою, припинила виконувати обов`язки набувача за вказаним вище договором довічного утримання та не могла більше надавати ОСОБА_3 постійний догляд та утримання.
При цьому, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 досягнуто згоду щодо необхідності заміни набувача та передання обов`язків набувача іншій особі — ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Для підтвердження того, що до ОСОБА_5 перейшли обов`язки та права набувача за договором довічного утримання 25 травня 2016 року ОСОБА_3 було складено заповіт, яким остання заповіла все належне їй майно та майнові права ОСОБА_5 .
03 травня 2016 року ОСОБА_5 приступила до виконання обов`язків по догляду та утриманню за ОСОБА_3 , замінивши ОСОБА_4 , фактично ставши набувачем за договором довічного утримання від 06 квітня 2009 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Жоден із спадкоємців ОСОБА_4 не виказував наміру надавати догляд і утримання ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 . ОСОБА_5 організувала поховання та понесла витрати з цим пов`язані.
26 вересня 2018 року ОСОБА_5 , як спадкоємець ОСОБА_3 , звернулася до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де була зареєстрована спадкова справа.
ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно, не отримала, однак вільно та відкрито користувалася квартирою АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, спадкоємцем за законом після її смерті стала її донька - ОСОБА_1 .
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 вересня 2023 року ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , оскільки право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .
Таким чином, позивач вважав, що вона має право на спірну квартиру в порядку спадкування після матері – ОСОБА_5 , яка фактична замінила сторону у договорі довічного утримання.
З урахуванням наведеного, позивач просила визнати дійсним договір, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про внесення змін до договору довічного утримання від 06 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині заміни набувача за цим договором — з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 . Визнати що у зв`язку з неможливістю подальшого виконння фізичною особою ОСОБА_4 обов`язків набувача за договором довічного утримання від 06 квітня 2009 року, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого за № 5-621 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , обов`язки набувача були передані ОСОБА_5 . Визнати ОСОБА_5 набувачем за договором довічного утримання від 06 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого за № 5-621. Визнати за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. 

У відзиві відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, у суді першої інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що вона мешкає у будинку, де проживала ОСОБА_3 .. За останньою здійснювала догляд ОСОБА_4 до 2016 року, коли сама захворіла. Після цього, за ОСОБА_3 доглядала мати позивача – ОСОБА_5 , а також робітники соціальних служб. Після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_5 займалась її похованням, а після цього стала проживати в її квартирі.
Допитана у якості свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є подругою позивача та часто відвідувала її квартиру. Свідок бачила, що позивач піклувалась про сусідку – ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що є сестрою позивача. За ОСОБА_3 до 2016 року здійснювала догляд ОСОБА_4 , яка потім захворіла та не могла допомагати сусідці. Після цього, за домовленістю з ОСОБА_10 та ОСОБА_3 догляд за останньою здійснювала мати свідка та позивача – ОСОБА_5 , а потім і сама позивач.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що мешкав зі своєю тіткою – позивачем до 2019 року та бачив, як вона допомагала ОСОБА_3 .. Також повідомив, що сусід – ОСОБА_10 приходив до них з розмовою про ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_12 допитаний в судовому засіданні пояснив, що є чоловіком позивача. Вони постійно допомагали сусідці – ОСОБА_3 .. Також, з 2008 року ОСОБА_3 спілкувалась з родиною ОСОБА_10 , які поступово також почали надавати їй допомогу. В цей час у зв`язку з народженням дитини, яка мала вади, свідок та позивач не мали можливості постійно здійснювати догляд за ОСОБА_3 .. В 2016 році до них прийшла родина ОСОБА_10 та повідомила, що оскільки ОСОБА_4 захворіла вони не можуть більше утримувати та піклуватись про ОСОБА_3 .. Після чого разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було вирішено, що за нею буде доглядати ОСОБА_5 .. ОСОБА_3 на підтвердження цієї домовленості склала на ОСОБА_5 заповіт та надала ключі від квартири. Після смерті ОСОБА_3 у 2018 році родина позивача займалась її похованням, а потім робила ремонт у її квартирі. Жодних претензій протягом всього часу зі сторони родини ОСОБА_10 не пред`являлось.
Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснили, що як сусідам, їм відомо, що батьки відповідача здійснювали догляд за ОСОБА_3 ..
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з відповідачем та допомагала її матері робити ін`єкції. В період 2006-2017 років вона бачила, що батько відповідача ходив допомагати до квартири АДРЕСА_3 , де мешкала ОСОБА_3 ..
Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що батьки відповідача допомагали ОСОБА_3 .. Спочатку догляд здійснювала мати відповідача, а після її хвороби батько та сама відповідач.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , 10 січня 1928 року згідно свідоцтва про право власності на житло від 05 вересня 2008 року № 3/473-08, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради належала квартира АДРЕСА_1 .
20 січня 2009 року ОСОБА_3 було складено заповіт на користь ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І. М..
06 квітня 2009 року між ОСОБА_3 , як відчужувачем, та ОСОБА_4 , як набувачем, укладено договір довічного утримання, посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальної конторою та зареєстрований в реєстрі за № 5-621. Згідно договору ОСОБА_4 отримувала квартиру АДРЕСА_1 за надані послуги по догляду ОСОБА_3 .
25 травня 2016 року ОСОБА_3 було складено заповіт, яким остання заповіла все належне їй майно та майнові права ОСОБА_5 . Цей заповіт було посвідчено Грищенко В.І., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі № 326.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 . виданим Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області.
26 вересня 2018 року ОСОБА_5 , як спадкоємець ОСОБА_3 , звернулася до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. За заявою ОСОБА_5 було зареєстровано спадкову справу, номер в спадковому реєстрі 63049691 (витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 53446269 від 26 вересня 2018 року).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, що підтверджується Скороченим витягом зі свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданим Управлінням цивільного стану Легниця, Нижньосілезького воєводства, Республіки Польща. Спадкоємцем за законом після її смерті стала її донька ОСОБА_1 .
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 вересня 2023 року, вихідний № 2565/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , оскільки право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .
На час розгляду справи квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.07.2023 (спадкова справа № 65/2022, зареєстрований в реєстрі за №907) та витягом з Державного реєстру речових прав № 340362413.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з ст. 348 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Статтею 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Судом встановлено, що з урахуванням договору довічного утримання від 06 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , саме остання отримувала квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідний запис у реєстрі прав на нерухоме майно було зроблено під час укладення договору довічного утримання 06.04.2009 року та внесено до Реєстру прав власності 11.05.2009 року.
Апелянт, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначав, що фактично сторона набувача по договору довічного утримання від 06 квітня 2009 року була змінена з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 шляхом погодження з ОСОБА_3 .
Проте, колегія не може взяти до уваги вказані посилання апелянта, зважаючи на наступне.
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 752 ЦК України  у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім`ї набувача або іншій особі за їхньою згодою.
Тлумачення статті 752 ЦК України свідчить, що: законодавцем передбачено два види заміни набувача за договором довічного утримання (догляду). Вони поділяються залежно від підстави, яка необхідна для заміни набувача, на: (а) «договірний»; (б) «судово-договірний»; для «договірної» заміни набувача за договором довічного утримання (догляду) необхідні: (а) договір про заміну набувача. Цей договір укладається тільки між первісним та новим набувачем, і відчужувач не є його стороною. З урахуванням змісту статей 513, 521, 745 ЦК України договір про заміну набувача підлягає нотаріальному посвідченню. Фактичною передумовою для укладення такого договору є неможливість подальшого виконання фізичною особою обов`язків набувача внаслідок підстав, що мають істотне значення. Як істотні підстави можуть бути кваліфіковані досить різноманітні обставини (зокрема, погіршення майнового стану набувача, відсутність у нього постійного заробітку, необхідність переїзду до іншого місця проживання, неможливість виконувати обов`язки з незалежних від нього причин і тощо); (б) згода відчужувача на заміну набувача. По своїй суті згода - це односторонній правочин, яким відчужувач погоджується на заміну набувача. Тобто у такому правочині має бути висловлена згода щодо конкретної фізичної або юридичної особи. Для його сприйняття як іншими учасниками цивільного обороту, так і нотаріусом, він повинен бути викладений письмово. У ЦК України не визначено момент, на який має існувати згода відчужувача. Як наслідок, допустимі кілька варіантів: (1) попередня згода, тобто до моменту укладення договору про заміну набувача; (2) згода одночасно з укладенням договору про заміну набувача; (3) наступна згода, тобто після укладення договору про заміну набувача. Тільки за сукупності перелічених юридичних фактів (договору та згоди) проведення заміни набувача буде правомірним. для «судово-договірної» заміни набувача за договором довічного утримання (догляду) має існувати: (а) договір про заміну набувача за договором довічного утримання (догляду); (б) відмова відчужувача надати згоду щодо заміни набувача за договором довічного утримання (догляду); (в) рішення суду (у частині другій статті 752 ЦК України передбачено, що відмова відчужувача у наданні згоди може бути оскаржена до суду).
У ході розгляду справи позивач не довів факту укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідного письмового договору про заміну сторони набувача, а також його нотаріального посвідчення, так само як і наявності згоди відчужувача ОСОБА_3 на таку заміну. 
Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Крім того, позивачем не доведено факту домовленості саме про зміну сторони набувача між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як і не доведено факту ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення такої домовленості.
Факт надання матір`ю позивача допомоги ОСОБА_3 , на який посилаються свідки, сам по собі не може вважатися належним доказом. Водночас така допомога могла надаватися як безоплатно, так і з метою подальшого набуття певного майна, що підтверджується складанням ОСОБА_3 заповіту на користь ОСОБА_5 . 
При цьому складанням ОСОБА_3 за життя саме заповіту на користь ОСОБА_5 не мітить посилання на спірну квартиру, а охоплює інше майно, яке могло належати ОСОБА_3 на момент її смерті. 
Також, колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо факту користування родиною позивача спірною квартирою протягом певного часу та здійснення оплати комунальних послуг, оскільки вказані обставини не можуть бути підставою для зміни сторони набувача за договором довічного утримання або для зміни права власності на зазначену квартиру. Тим більше, що за своє життя ОСОБА_3 не вчинила дій на зміну набувача за договором довічного утримання. Хоч як і зазначає позивачка, з травня 2016 року по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 перестала виконувати свої обв”язки за договором.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи немає жодних документів чи свідоцтв, відповідно до яких ОСОБА_18 прийняв би на себе в порядку спадкування обов`язки набувача за договором довічного утримання, оскільки чинне законодавство не вимагає оформлення окремого свідоцтва на право на спадщину у вигляді певних обов`язків, та і відповідно до положень ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
Крім того, судом першої інстанції за клопотанням саме позивача було витребувано та досліджено матеріали спадкових справ, відкритих після смерті: ОСОБА_4 , 1937 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_18 , 1936 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , 1928 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та договір довічного утримання, серія та номер: ВМС НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що посвідчений 06.04.2009 року. Дослідивши вказані докази судом встановлено, що спадкоємцем ОСОБА_4 був ОСОБА_18 , в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 1274 ЦК України, який прийняв спадщину.
Доказів припинення дії договору довічного утримання матеріали справи не містять.
Отже договір на момент смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був діючий, тому спірна квартира не увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 . 
З огляду на те, що на дату складання заповіту квартира АДРЕСА_1 не належала ОСОБА_3 , остання не вимагала розірвання договору довічного утримання, а отже не набула та не могла набути у майбутньому право власності на вказану квартиру в порядку ст. 756 ЦК України.
Заміна набувача за договором довічного утримання (догляду) може статися внаслідок укладання договору в порядку ст. 752 ЦК України або внаслідок смерті останнього (ст. 757 ЦК України). 
Колегія суддів звертає увагу, що зазначений порядок не передбачає заміну набувача за договором довічного утримання шляхом складання відчужувачем заповіту на користь нового набувача. 
Таким чином, заповіт не є доказом заміни набувача за договором довічного утримання, а регулює зовсім інші правовідносини щодо спадкування. 
Позивачем не надано доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції недійсності договору довічного утримання, підтвердження факту передачі обов`язків набувача чи порядку зміни набувача за договором довічного утримання.
Доводи апелянта про те, що оскільки ОСОБА_5 піклувалася про ОСОБА_3 та виконувала усі вимоги договору довічного утримання, вона має право на спірну квартиру, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки догляд за ОСОБА_3 не породжує у ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру. 
Крім того, позивачем не надано жодного доказу надання ОСОБА_5 будь-якого матеріального забезпечення ОСОБА_3 , а також доказів іншого догляду (окрім показів свідків). 
Надані ж до позовної заяви квитанції про сплату послуг датовані 2020-2023 роками, тобто вже після смерті ОСОБА_3 .
Також, доказом здійснення догляду ОСОБА_5 за ОСОБА_3 апелянт зазначає її поховання та здійснення пов`язаних з цим витрат. Водночас, дані обставини не можуть бути підставою для розірвання договору довічного утримання, проте можуть слугувати підставою для відшкодування збитків особі, яка здійснила поховання (постанова КЦС ВС від 14.02.2018 справа № 686/2676/15). 
Зважаючи на вищевикладене, дослідивши, врахувавши та оцінивши всі зібрані у справі докази і доводи сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, колегія суддів прийшла висновку, що ОСОБА_1 у ході розгляду справи не довела обґрунтованості заявлених нею позовних вимог про визнання дійсним договору про заміну набувача у договорі довічного утримання від 06 квітня 2009 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
З огляду на викладене, вимоги позивача не підлягають задоволенню, так само як і вимоги про визнання передачі обов`язків набувача та визнання ОСОБА_19 набувачем за договором довічного утримання від 06 квітня 2009 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які по суті є дублюючими; відповідно, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування після ОСОБА_19 , оскільки вони є похідними від основних вимог. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. 

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 04 березня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 06 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров