ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/10509/25 пров. № А/857/52008/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року (головуючий суддя Лозовський О.А.., м.Луцьк) у справі №140/10509/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
16.09.2025 позивачка ( ОСОБА_1 ) звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (ГУ ПФУ в Чернівецькій області, відповідач-2), в якому просила: визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області №032350033050 від 11.08.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на 6 років з 19.06.2025.
Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є потерпілою (категорії 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 06.04.1994. У зв`язку з цим, вважає, що має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 04.08.2025 позивачка звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. ЇЇ заява про призначення пенсії з доданими документами була розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Чернівецькій області, рішенням якого №032350033050 від 11.08.2025 позивачці відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку. Рішення мотивоване тим, що до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не враховано періоди з 01.06.1991 по 06.11,1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 згідно довідки від 17.07.2025 №1415, оскільки згідно трудової книжки серія НОМЕР_2 від 01.03.1989 позивачка у період з 01.06.1991 працювала у місті Луцьк. Рішенням також встановлено, що позивачка станом на 01.01.1993 прожила 4 роки 3 місяці 15 днів. Позивачка вважає рішення відповідача-2 щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку протиправним, оскільки нею були надані усі необхідні для призначення пенсії документи, які підтверджують наявність необхідного страхового стажу та факт проживання на території радіоактивного забруднення більше трьох років, а тому вона має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням відповідно до статті 55 Закон №796-XII пенсійного віку, у зв`язку із чим просить позов задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №032350033050 від 11.08.2025 про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити з 20.06.2025 призначення ОСОБА_2 пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив наступне. Виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Аналіз наданих позивачкою до заяви документів показав, що відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Пнівненського старостинського округу №13 Камінь-Каширської міської ради від 17.07.2025 №1415, ОСОБА_2 постійно проживала і була зареєстрована з 27.07.1971 по 30.08.1988, з 22.06.1989 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 в АДРЕСА_1 , яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом з тим, до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не враховано періоди з 01.06.1991 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000, згідно довідки від 17.07.2025 №1415, оскільки згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 від 01.03.1989 ОСОБА_2 у період з 01.06.1991 працювала у м. Луцьк. Таким чином, документами підтверджено, що ОСОБА_2 прожила у зоні гарантованого добровільного станом на 01.01.1993 - 4 роки 3 місяці 15 днів, що не дає права на зниження пенсійного віку на 6 років. До страхового стажу ОСОБА_2 зараховано всі періоди. Страховий стаж становить - 27 років 6 місяців 22 дні. Отже, розглянувши надані документи, у призначенні пенсії згідно до статті 55 Закону №796 відмовлено у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 права на таку пенсію. З огляду на викладене, ГУ ПФУ в Чернівецькій області вважає, що рішення №032350033050 від 11.08.2025 прийнято правомірно. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
13.01.2026 позивачкою до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив всі обставини справи, дослідив всі наявні докази, дотримався вимог матеріального та процесуального права, а тому рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі №140/10509/25 є законним та обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивачка 04.08.2025 звернулась до територіального управління ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з необхідним пакетом документів.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності відділ призначення пенсій управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Чернівецькій області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_2 від 04.08.2025.
Рішенням ГУ ПФУ в Чернівецькій області №032350033050 від 11.08.2025 позивачці відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки не підтверджено постійне проживання станом на 01.01.1993 не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення. У рішенні вказано, що страховий стаж ОСОБА_2 на дату звернення становить 27 років 06 місяців 22 дні. Пенсія призначається зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (за умови, якщо постійно проживали або постійно працювати на території забрудненої зони з моменту по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або робота в цей період), та додатково на 1 рік за кожні 2 роки проживання/роботи, але не більше 6 років. При цьому, право на таку пенсію мають, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. Пенсія призначається зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (за умови, якщо постійно проживали або постійно працювати на території забрудненої зони з моменту по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково на 1 рік за кожні 2 роки проживання/роботи, але не більше 6 років. Документами підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 прожила 4 роки 3 місяці 15 днів. За доданими документами до проживання не враховано періоди з 01.06.1991 по 06.11.1992. з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 згідно довідки від 17.07.2025 №1415, оскільки згідно трудової книжки серія НОМЕР_2 від 01.03.1989 заявниця у період з 01.06.1991 працювала у місті Луцьк. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. Прийнято рішення в призначенні пенсії за віком підмовити згідно статті 55, оскільки відсутнє прано на зниження пенсійного віку (а. с. 13).
Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Законом України, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (Закон №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника (частина перша статті 9 Закону №1058-IV).
Як визначено частиною першою статті 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (Закон №796-XII).
Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (Закон №1788-XII) визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
За змістом пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №796-XII передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Згідно статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону №796-XII. 
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено зменшення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, для потерпілих від аварії на Чорнобильської ЧАЕС, які постійно проживали чи постійно працювали у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. Зменшення віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (категорія 3).
При цьому приміткою до цього пункту визначено, що початкова величина зниження пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Згідно частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
З аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23.07.1991 №106 с. Фаринки Камінь-Каширського району Волинської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Відповідно до положень статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. 
За приписами пункту 2.1 розділу 2 Порядку №22-1 при призначенні пенсії за віком, із застосуванням норм статті 55 Закону №796-ХІІ, до заяви про призначення пенсії за віком надаються документи, які посвідчують особливий статус особи, зокрема: для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), що підтверджують періоди постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забружнення; для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення додаються відомості про місце проживання, зазначені в пункті 2.22 цього розділу та/або документів про проживання, видані органами місцевого самоврядування.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 65 Закону №796-XII посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. 
У відповідності до пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин, Порядок №551) посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства. 
За змістом абзацу 6 Порядку №551 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 р. прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 3) серії Б зеленого кольору.
Враховуючи зазначене вище, колегія суддів не погоджується із викладеним в оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Чернівецькій області висновком про відсутність у позивачки станом на 01.01.1993 необхідного (не менше 3-х років) періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки ОСОБА_2 має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 06.04.1994. У свою чергу наявність такого посвідчення підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, від 30.09.2020 №572/1921/17 та від 30.08.2022 №357/6372/17. 
Посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 видане позивачці Волинською облдержадміністрацією 06.04.1993 недійсним не визнавалось, а її статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи не оспорюється. 
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до відповідача із відповідною заявою про призначення пенсії, окрім посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (3 категорії) серії НОМЕР_4 від 20.04.1993, позивачкою надано також інші необхідні документи, а саме: довідку Пнівненського старостинського округу №13 Камінь-Каширської міської ради від 17.07.2025 №1415, з якої вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживала і була зареєстрована з 27.07.1971 по 30.08.1988, з 22.06.1989 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 в АДРЕСА_1 , що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Згідно вказаної довідки позивачка станом на 01.01.1993 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення – 4 роки 3 місяці 15 днів.
При тому, як вбачається з оскаржуваного рішення, до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не враховано періоди з 01.06.1991 по 06.11,1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 згідно довідки від 17.07.2025 №1415, оскільки згідно трудової книжки серія НОМЕР_2 від 01.03.1989 позивачка у період з 01.06.1991 працювала у місті Луцьк. 
Щодо даного твердження відповідача апеляційний суд зазначає, що Верховним Судом у постановах від 29.01.2020 у справі №572/245/17 та від 17.06.2020 у справі №572/456/17 сформовано висновок про те, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні посиленого радіологічного контролю.
У постанові від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
З трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 01.03.1989 вбачається, що позивачка в спірні періоди працювала у місті Луцьк.
Водночас законодавець встановив перелік документів, що подаються до органу пенсійного фонду для призначення пенсії особі, яка є потерпілою від Чорнобильської катастрофи.
Окрім цього, позивачка була зареєстрована та проживала з 27.07.1971 по 30.08.1988, з 22.06.1989 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 в с. Фаринки, Камінь-Каширського району, Волинської області, яке віднесене до зони гарантованого добровільного відселення третьої категорії відповідно до статті 14 (п. 3) Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
У постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20 Верховний Суд зазначив, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність у позивачки посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивачки на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивачки права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІГ.
Водночас суд зазначив, що місце навчання/роботи та місце проживання особи може не співпадати.
Також апелянтом не враховано, що місце роботи ОСОБА_2 (м. Луцьк) було розташоване в тій самій області, що і місце реєстрації/проживання останньої в с. Фаринки Камінь-Каширського району, що давало можливість за наявності прямого транспортного сполучення добиратися пасажирським транспортом з місця проживання до місця навчання та роботи.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 постійно не проживала у періоди з 01.06.1991 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 на території населеного пункту Фаринки, який належить до території гарантованого добровільного відселення. Протилежного суду не надано
Відтак, період роботи ОСОБА_2 у місті Луцьк у періоди з 01.06.1991 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 не спростовують факту її проживання на території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, що в загальному становить - 10 років 6 місяців 12 днів.
Таким чином, поданими позивачкою документами підтверджено факт її постійного проживання в с. Фаринки Волинської області, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» станом на 01.01.1993 не менше трьох років.
Згідно пункту четвертого частини другої статі 55 Закону «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зменшення пенсійного віку (не більше на 6 років) можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 01.01.1993 є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення. 
З положень статті 55 Закону №796-XII вбачається, що умовами призначення пенсії ОСОБА_2 із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є: наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії згідно статті 55 Закону №796-XII. Початкова величина зниження пенсійного віку (на три роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Окрім цього, колегія суддів зазначає, що оскільки довідкою Пнівненського старостинського округу №13 Камінь-Каширської міської ради від 17.07.2025 №1415, підтверджено факт постійного проживання та реєстрації ОСОБА_2 в період з 27.07.1971 по 30.08.1988, з 22.06.1989 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 в АДРЕСА_1 , це свідчить про можливість застосування до позивачки початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки, передбаченої статтею 55 Закону №796-XII, так як обов`язковою умовою для такого застосування є постійне проживання особи у зонах відчуження з моменту аварії на ЧАЕС з 26.04.1986 по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Апелянтом не заперечується та не ставиться під сумнів, що у ОСОБА_2 наявний страховий стаж необхідний для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, тому, на переконання апеляційного суду, позивачка має право на зменшення пенсійного віку на 6 років, оскільки згідно з статті 55 Закону №796-XII особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативно-правові акти, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити з 20.06.2025 призначення ОСОБА_2 пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що інформація, яка міститься в трудовій книжці позивачки підтверджує лише те, що в період з 01.06.1991 по 06.11.1992, з 30.04.1995 по 10.06.1998, з 10.04.1999 по 20.12.2000 позивачка працювала в м. Луцьку, однак в трудовій книжці не міститься інформації щодо місця проживання позивачки, а інформація, яка міститься в трудовій книжці не спростовує встановлені судами обставини, що позивачка є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, який проживав та працював станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 140/10509/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар