К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року місто Київ

справа № 759/3935/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/2077/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Петренко Н.О. від 14 липня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" звернулося з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 16 червня 2023 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 511853797у формі електронного документу з використанням електронного підпису.

ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" свої зобов`язання за договором виконало, грошові кошти у розмір 17 900 грн. перерахувало на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 .

28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено договір факторингу № 28/1118-01. Сторони неодноразово продовжували дію зазначеного договору, зокрема, шляхом укладення додаткових угод термін дії договору було продовжено до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до умов договору факторингу № 28/1118-01 та Реєстру прав вимог № 248 від 12 вересня 2023 року, до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 511853797 від 16 червня 2023 року.

27 травня 2024 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Фінансова Компанія "Онлайн Фінанси"укладено договір факторингу № 27/0524-01, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 511853797 від 16 червня 2023 року.

26 грудня 2024 року між ТОВ "Фінансова Компанія "Онлайн Фінанси" та ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" було укладено договір факторингу № 26/12/Е.

Відповідно до Реєстру прав вимоги № 26/12/Е від 26 грудня 2024 року до договору факторингу № 26/12/Е від 26 грудня 2024 року до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача у розмірі 84 766 грн 18 коп., з яких: 17 899 грн 40 коп. - сума боргу за тілом кредиту, 66 866 грн 78 коп. - сума заборгованості за відсотками.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 84 766 грн 18 коп. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року позов ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" заборгованість за кредитним договором № 511853797від 16 червня 2023 року в розмірі 84 766 грн 18 коп., судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що кредитний договір № 511853797 від 16 червня 2023 року укладено в електронній формі з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема шляхом підписання відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим персональним ідентифікатором, що відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію".

Факт укладення договору та ознайомлення відповідача з його умовами підтверджується, зокрема, алгоритмом укладення договору та частковим виконанням зобов`язання позичальником. При цьому первісний кредитор належним чином виконав свої обов`язки щодо надання кредитних коштів, які були перераховані відповідачу.

Суд першої інстанції встановив, що право вимоги за вказаним кредитним договором правомірно перейшло до позивача на підставі послідовно укладених договорів факторингу, що підтверджується відповідними реєстрами прав вимоги.

Водночас відповідач не виконав зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредиту і сплати процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, розмір якої підтверджується наданими доказами та не спростований належними і допустимими доказами з боку відповідача, що і стало підставою для її стягнення у судовому порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На думку скаржника, позивач не довів факт відступлення йому права вимоги до відповідача за кредитним договором № 511853797 від 16 червня 2023 року. Це обґрунтовується тим, що договір факторингу, за яким ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" відступило право вимоги ТОВ "Таліон Плюс", укладений 28 листопада 2018 року - тобто до виникнення зобов`язання у відповідача перед ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога". У подальшому ТОВ "Таліон Плюс" відступило неіснуючу вимогу ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс", яке, у свою чергу, відступило її ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС".

Скаржник звертає увагу на те, що відповідач взагалі не був повідомлений про відступлення права вимоги за кредитним договором № 511853797 від первісного кредитора до нових.

Крім того, вказує, що позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом понад 30 днів строку кредитування, оскільки позичальник не здійснював активних дій для пролонгації договору, визначених у пункті 3.3. Навпаки, відповідач сплатив тіло кредиту в розмірі 5 440 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

Додає, що в матеріалах справи відсутні повні реквізити карткового рахунку боржника та докази належності банківської картки № НОМЕР_2 відповідачу, що, у свою чергу, унеможливлює встановлення факту перерахування кредитних коштів.

Також скаржник посилається на недоведенність позивачем витрат на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що долучені до позову договір про надання правової допомоги та акт наданих послуг, на його думку, не підтверджують фактичного понесення таких витрат.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" заперечує проти її доводів. Зазначає, що місцевий суд обґрунтовано встановив факт наявності між сторонами кредитних правовідносин та факт отримання відповідачем кредитних коштів. Вказує, що в укладеному кредитному договорі передбачено нарахування відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування. Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження обставини переходу до позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

16 червня 2023 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 511853797. Договір укладено у формі електронного документа шляхом акцепту відповідачем оферти ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" (Правила надання грошових коштів у позику) через подання Заявки та підписання договору електронним підписом одноразовим персональним ідентифікатором. Факт підписання підтверджується відповідним документом, що відповідає положенням статті
12 Закону України "Про електронну комерцію". Позивач долучив алгоритм укладення кредитного договору, з якого вбачається неможливість укладення договору без ознайомлення з його умовами (далі - договір).

Цього ж дня ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" перерахувало на банківську картку відповідача грошові кошти в сумі 17 900 грн, що підтверджується копією платіжного доручення та довідкою про успішність операції, виданою первинним кредитором. Таким чином, первісний кредитор виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту в повному обсязі.

Відповідно до пунктів 3.1., 8.3.2. та 8.4. договору сторонами були погоджені умови кредитування, зокрема дисконтний період, індивідуальна процентна ставка (1,28% в день або 467,91% річних) та процентна ставка після закінчення дисконтного періоду (2,98% в день або 1087,70% річних). 

Пункт 8.3.1. договору визначає, що за період від дати видачі кредиту до 16 липня 2023 року (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 164,25 відсотків річних, що на день укладення договору становить 0,45 відсотків від суми кредиту за кожен день користування ним (далі - Дисконтний період).

Пунктом 8.3.2. договору передбачено, що у разі якщо позичальник вчинив описані в пункті 3.2. дії щодо продовження Дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 16 липня 2023 року проценти нараховуються за ставкою 467,91 відсотків річних, що на день укладення договору становить 1,28 відсотків у день від суми кредиту за кожний день користування ним (далі - Індивідуальна процентна ставка).

Крім того, пунктом 7.3 договору встановлено, що кінцева дата повернення кредиту - 16 липня 2028 року.

28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон плюс"укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язаний відступити фактору права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах. Cтрок дії договору факторингу № 28/1118-01неодноразово продовжувався додатковими угодами. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 248 від 12 вересня2023 року до цього договору право вимоги до відповідача за кредитним договором № 511853797 від 16 червня 2023 року перейшло до ТОВ "Таліон Плюс".

27 травня 2024 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Фінансова компанія"Онлайн Фінанс" укладено договір факторингу № 27/0524-01. Згідно з Реєстром прав вимоги № 1 від 27 травня 2024 року до цього договору, право вимоги щодо відповідача перейшло до ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс".

26 грудня 2024 року між ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс"та ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" було укладено договір факторингу № 26/12/Е. Відповідно до Реєстру боржників за цим договором, ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 84 766 грн 18 коп., з яких: 17 899 грн 40 коп. - сума основного боргу, 66 866 грн 78 коп. - сума заборгованості за відсотками.

Згідно розрахунків заборгованості, підготовлених ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс", а також виписки з особового рахунку за кредитним договором № 511853797, загальна сума заборгованості становить 84766,18 грн., яка складається з 17 899 грн 40 коп. - заборгованість по кредиту, 66 866 грн 78 коп. - заборгованість по несплаченим відсоткам. 

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Так, пунктами 5, 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Правилами статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Водночас не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Судом встановлено, що при підписанні 16 червня 2023 року кредитного договору № 511853797 між відповідачем та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", сторонами було погоджено всі істотні умови договору.

Позивачем до першої інстанції було надано докази переказу грошових коштів у розмірі 17 900 грн на користь відповідача, а саме: платіжне доручення від 16 червня 2023 року № 49f54d56-f6f6-47f-84a0-afac92c9ab78та довідка ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" про те, що платіжна операція № 49f54d56-f6f6-47f-84a0-afac92c9ab78 від 16 червня 2023 року (о 14:23:59), проведена АТ "Сенс банк" - успішно.

Надані позивачем платіжна інструкція та довідка містять інформацію про перерахування коштів на банківську картку, зазначену відповідачем у заявці на укладення договору № 511853797, що в сукупності з іншими доказами у справі, зокрема відсутність заперечень відповідача щодо отримання коштів, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів саме на його картковий рахунок.

Крім того, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 511853797 від 16 червня 2023 року вбачається, що відповідач здійснював часткове погашення заборгованості 14 липня 2023 року, 16 серпня 2023 року, 24 серпня 2023 року на загальну суму 5 440 грн., що також не заперечувалось стороною відповідача в суді першої та апеляційної інстанцій.

Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів, мав можливість представити суду по такому рахунку виписку. Проте, правом надання таких доказів відповідач не скористався.

Відповідно до статті 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Колегія суддів також зауважує, що відповідно до пункту 10 Постанови Правління НБУ "Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)" від 3 листопада 2021 року № 113, договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ НОМЕР_3 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).

Отже, з боку позивача порушень не відбулося, та з урахуванням вимог закону здійснено захист інформації щодо клієнта від третіх осіб.

В свою чергу, відповідачем не надано доказів того, що на картку № 5167-80XX-XXXX-4605 не було перераховано грошових коштів від ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" у загальному розмірі 17 900 грн, як і доказів того, що даний платіжний засіб відповідачу не належить.

За наведених обставин, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про відсутність доказів належності банківської картки № НОМЕР_2 відповідачу, оскільки матеріали справи доводять протилежне.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що проценти за користування кредитом можуть бути нараховані виключно в межах 30-денного дисконтного періоду, а пролонгація не відбулася у зв`язку з невчиненням позичальником передбачених договором активних дій, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до пункту 7.3. договору № 511853797 кінцева дата повернення (виплати) кредиту визначена сторонами як 16 липня 2028 року, що свідчить про встановлення тривалого строку дії зобов`язання, який не обмежується дисконтним періодом. 

Згідно з пунктом 3.1 договору позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого він має право отримувати нові транші в межах кредитного ліміту та частково погашати заборгованість, при цьому на момент укладення договору строк такого періоду становить 30 днів від дати отримання першого траншу. Водночас за змістом пункту 1.1.3 договору дисконтний період є лише окремим періодом користування кредитом у межах строку дії договору, а не загальним строком виконання зобов`язання. 

Пунктом 3.2 договору сторони прямо передбачили можливість продовження дисконтного періоду шляхом вчинення позичальником відповідних дій, зокрема сплати нарахованих процентів та активації функції пролонгації. При цьому пункт 3.3 договору визначає порядок такої пролонгації та розмір платежів, необхідних для її здійснення. 

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що у разі невчинення позичальником дій щодо пролонгації проценти не можуть нараховуватися після спливу дисконтного періоду, є помилковими, оскільки не враховують системного змісту умов договору.

Зокрема, відповідно до пункту 8.3.1 договору, за період від дати видачі кредиту до 16 липня 2023 року (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 164,25 % річних, що на день укладення договору становить 0,45 % від суми кредиту за кожен день користування ним. Водночас пунктом 8.3.2 договору передбачено, що у разі подальшого користування кредитом після спливу зазначеного періоду проценти нараховуються за ставкою 467,91 % річних, що на день укладення договору становить 1,28 % від суми кредиту за кожен день користування ним.

Крім того, відповідно до пункту 8.4 договору, після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за ставкою - 1087,70 % відсотків річних, що на день укладення договору становить 2,98 відсотків в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним.

Таким чином, умовами договору прямо передбачено нарахування процентів як у межах дисконтного періоду, так і після його спливу за іншою, підвищеною ставкою, а тому сам по собі факт невчинення позичальником дій щодо пролонгації не припиняє зобов`язання та не звільняє його від обов`язку сплачувати проценти за фактичний період користування кредитними коштами.

Отже, доводи скаржника фактично зводяться до ототожнення дисконтного періоду зі строком кредитування, що не відповідає умовам договору. Дисконтний період є лише пільговим періодом користування кредитом із застосуванням зниженої процентної ставки, тоді як строк дії зобов`язання визначений окремо і триває до 16 липня 2028 року.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що нарахування позивачем процентів після спливу дисконтного періоду здійснено відповідно до умов кредитного договору та вимог законодавства, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та підлягають відхиленню.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування у позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором колегія суддів відхиляє з таких мотивів.

Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року та від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 викладено правовий висновок, згідно з яким для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.

На підтвердження переходу до нього права вимоги за договором № 511853797 від 16 червня 2023 року позивач ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" надав суду копії таких документів: договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс"; додаткові угоди до договору факторингу № 28/1118-01 : № 19 від 28 листопада 2019 року, № 26 від 31 грудня 2020 року, № 27 від 31 грудня 2021 року, № 31 від 31 грудня 2022 року та № 32 від 31 грудня 2023 року; витяг з реєстру прав вимоги № 248 від 12 вересня 2023 року; договір факторингу № 27/0524-01 від 27 травня 2024 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс"; витяг з реєстру прав вимоги № 1 від 27 травня 2024 року; договір факторингу № 26/12/Е від 26 грудня 2024 року між ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" та ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС"; витяг з реєстру прав вимоги № 21 від 26 грудня 2024 року.

Надані копії договорів та витяги з реєстрів боржників містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін, і в сукупності підтверджують послідовний перехід права вимоги до позивача за кредитним договором, укладеним відповідачем із ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога".

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року не могло бути відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеним у 2023 році.

Відповідно до пункту 1.3 зазначеного договору факторингу його предметом є, зокрема, права грошової вимоги, які виникнуть у майбутньому, а згідно з пунктом 4.1 договору право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги. Отже, сторони прямо передбачили можливість відступлення як наявних, так і майбутніх вимог, а момент переходу права вимоги пов`язали з моментом підписання відповідного реєстру.

Такий підхід узгоджується з положеннями частини 1 статті 1078 ЦК України, відповідно до якої предметом договору факторингу може бути як наявна, так і майбутня грошова вимога, а також із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 7 січня 2026 року у справі № 727/2790/25, згідно з якою майбутня вимога вважається переданою фактору з моменту її виникнення і не потребує додаткового оформлення.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення кредитного договору відповідне право вимоги було індивідуалізоване та передане шляхом підписання реєстрів прав вимоги (зокрема, витягу з реєстру прав вимоги № 248 від 12 вересня 2023 року), що відповідає умовам договору факторингу та вимогам законодавства.

Таким чином, сам по собі факт укладення договору факторингу до виникнення конкретного кредитного зобов`язання не свідчить про відсутність переходу права вимоги, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Стосовно посилань в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати послуг, щодо надання професійної правничої допомоги позивачу, що унеможливлює встановлення понесення реальних витрат на такі послуги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена чи тільки підлягає сплаті.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 січня 2024 року у справі № 757/555/22-ц, провадження № 61-10724св23, від 14 лютого 2024 року у справі № 161/14183/22, провадження № 61-15443св23, від 18 березня 2024 року у справі № 357/1559/22, провадження № 61-16351св23, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Отже, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд повинен встановити наявність належних доказів обсягу наданих послуг та їх вартості, тоді як факт їх фактичної оплати не є обов`язковою умовою для їх відшкодування.

Як убачається з матеріалів справи, 27 грудня 2024 року між ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" та адвокатським бюро "Тараненко та партнери" укладено договір про надання правничої допомоги № 27/12/24-01 та додаткову угоду № 7, за умовами яких адвокатське бюро зобов`язалося надавати правничу допомогу, зокрема у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором № 511853797 від 16 червня 2023 року. 

Відповідно до пункту 3.1 договору оплата правничої допомоги здійснюється у формі гонорару, який відповідно до пункту 3.3 договору визначається на підставі погоджених сторонами тарифів, викладених у протоколі погодження вартості послуг (Додаток № 1 до договору). Згідно з пунктом 3.6 договору оплата гонорару здійснюється після фактичного отримання клієнтом коштів.

З наданого протоколу погодження вартості послуг вбачається, що сторонами погоджено вартість окремих видів правничої допомоги, зокрема підготовки позовної заяви, вивчення матеріалів справи, підготовки адвокатського запиту та процесуальних документів.

Крім того, 27 грудня 2024 року сторонами підписано акт приймання-передачі наданих послуг, відповідно до якого адвокатським бюро фактично надано правничу допомогу, зокрема: складання позовної заяви (2 години - 5 000 грн), вивчення матеріалів справи (2 години - 1 000 грн), підготовка адвокатського запиту (1 година - 500 грн), підготовка та подання клопотання (1 година - 500 грн), на загальну суму 7 000 грн.

Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують обсяг наданих позивачу послуг професійної правничої допомоги, їх характер
та вартість, визначену умовами договору, а відтак доводи апеляційної скарги про відсутність доказів понесення таких витрат є безпідставними та спростовуються наданими доказами і положеннями чинного законодавства.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: