Справа № 137/1240/23
Провадження № 22-ц/801/158/2026
Категорія: 11
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року	Справа № 137/1240/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., 
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання незаконними рішень Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, визнання права користування присадибною земельною ділянкою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області у складі судді Желіховського В. М. від 14 жовтня 2025 року (дата складання повного тексту судового рішення у справі відсутня),

встановив:

У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просили:
- визнати недійсною відмову ОСОБА_4 від 16 червня 1997 року від права користування присадибною земельної ділянкою, площею 500 кв. м., яка знаходится в АДРЕСА_1 , та була виділена йому на підставі рішення виконкому Літинської районної ради депутатів трудящих від 13 січня 1962 року № 16 «Про виділення присадибної ділянки для будівництва житлового будинку в смт Літин»;
- визнати недійсним рішення 10 сесії 22 скликання Літинської селищної ради народних депутатів від 20 червня 1997 року «Про припинення права користування землею та надання земельних ділянок у користування» в частині припинення права користування гр. ОСОБА_4 земельною ділянкою, площею 0,0460 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з добровільною відмовою; 
- визнати недійсним рішення 10 сесії 22 скликання Літинської селищної ради народних депутатів від 20 червня 1997 року «Про припинення права користування землею та надання земельних ділянок у користування» в частині надання у користування гр. ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0460 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним рішення 11 сесії 22 скликання Літинської селищної ради народних депутатів від 26 серпня 1997 року «Про припинення права власності на земельні ділянки і про безкоштовну передачу та надання земельних ділянок у власність громадян» в частині надання гр. ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0460 га, для ведення особистого селянського господарства;
- визнати за ними в рівних частках право користування земельною ділянкою, площею 700 кв. м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка була виділена ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Літинської районної ради депутатів трудящих від 13 січня 1962 року №16.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення виконкому Літинської районної ради депутатів трудящих від 13 січня 1962 року № 16 «Про виділення присадибної ділянки для будівництва житлового будинку в с. Літин» їхньому діду ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку, площею 700 кв. м, для індивідуального житлового будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
13 січня 1962 року між виконкомом Літинської районної ради депутатів трудящих та ОСОБА_4 укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального будівництва. Згідно з актом від 15 березня 1962 року ця земельна ділянка була відведена в натурі, закріплена межовими знаками та передана забудовнику. Відповідно до копії акта від 28 вересня 1964 року будівництво житлового будинку було завершено.
У подальшому, після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , остання відчужила належну їй 1/2 частку житлового будинку. На підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 1975 року власником частини житлового будинку та земельної ділянки став ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя він розпорядився власним майном шляхом складання заповіту на користь дочки ОСОБА_6 .
Після смерті ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 успадкували в рівних частках майно померлої, зокрема 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 .
Між сторонами справи встановлено фактичний порядок користування спільним житловим будинком. Водночас між співвласниками виник спір щодо порядку користування присадибною земельною ділянкою, у зв`язку з чим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися до органів поліції та Літинської селищної ради Вінницького району.
За результатами цих звернень стало відомо, що рішенням від 20 червня 1997 року ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0700 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також земельну ділянку, площею 0,0460 га, для ведення особистого селянського господарства. При цьому договір про порядок користування земельною ділянкою між співвласниками не укладався.
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року у позові відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорювані рішення Літинської селищної ради від 1997 року про припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_4 та надання її ОСОБА_3 були прийняті на підставі добровільної письмової заяви ОСОБА_4 про припинення права користування земельною ділянкою, площею 0,0460 га. Орган місцевого самоврядування діяв у межах своїх повноважень згідно з нормами Земельного кодексу України (далі ЗК України), що діяв на той час, а докази вчинення будь-яких неправомірних дій з боку селищної ради або ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутні.
Крім того суд першої інстанції визнав необґрунтованими твердження позивачів про нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій через вживання алкоголю, тому що належних медичних доказів цього надано не було. Факт складання ОСОБА_4 заповіту на користь своєї дочки (матері позивачів) свідчить про його здатність до волевиявлення та розпорядження своїм майном в той період. 
Додатковою підставою для відмови стало те, що позивачі мали знати про можливе порушення своїх прав ще з 2009 року (момент оформлення спадщини), проте звернулися до суду лише у 2023 році, пропустивши загальний трирічний строк позовної давності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просили рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове – про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалися на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Також вказували, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини та не надав неналежну оцінку показанням свідків, які підтвердили систематичне вживання алкоголю їхнім дідом ОСОБА_4 . Через хворобливий стан та алкогольну залежність дід не мав реального наміру відмовлятися від 0,0460 га земельної ділянки, а його дії не були вільним волевиявленням. Відмова від права користування земельною ділянкою відбулася на вкрай невигідних умовах внаслідок збігу тяжких обставин, що згідно зі статтею 57 Цивільного кодексу (далі ЦК) УРСР є підставою для визнання правочину недійсним.
Представник ОСОБА_3 – адвокат Плотиця В. В. та Літинська селищна рада Вінницького району Вінницької області подали відзиви на апеляційну скаргу, за якими просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Суд установив, що рішенням виконкому Літинської районної ради депутатів трудящих від 13 січня 1962 року № 16 «Про виділення присадибної ділянки для будівництва житлового будинку в смт Літин ОСОБА_4 виділено під індивідуальне будівництво земельну ділянку в АДРЕСА_1 в розмірі 700 кв. м., яка надана йому договором про безстрокове користування. 
15 березня 1962 року ця земельна ділянка була передана в користування під забудову житлового будинку ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 було виготовлено план земельної ділянки та проєкт забудови житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були батьками ОСОБА_7 .
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом та витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 отримала у спадщину після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , іншу 1/2 частку цього ж житлового будинку після смерті успадкував ОСОБА_2 .
Листом КП «ВООБТІ» за № 18 від 08 березня 2023 року ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 924 станом на 31 грудня 2012 року право спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 зареєстровано та записано в реєстрову книгу 6 під реєстровим № 390 за: ОСОБА_4 на 1/4 частку, на підставі свідоцтва про право власності від 01 листопада 2002 року, виданого Літинською селищної радою на підставі рішення виконавчого комітету Літинської селищної ради від 19 вересня 2002 року № 117; ОСОБА_1 на 1/4 частку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 12 вересня 2009 року державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної конторим Гуменюк Н. П., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2831; ОСОБА_3 на 1/2 частку, на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 1975 року. Під час проведення реєстрації встановлено, що була допущена технічна описка щодо частки об`єкта нерухомого майна, а саме замість вірної 1/4 частка зазначена 1/2 частка.
Рішенням Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 4836 від 25 листопада 2023 року АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1 .
Відповідно до виписки з протоколу засідання виконкому Літинської селищної ради від 11 березня 1997 року на підставі рішення Літинського народного суду від 09 січня 1963 року будинок АДРЕСА_2 було розділено між громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Згідно з вимогами земельного законодавства земельну ділянку також розділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пропорційно до їхніх часток у домоволодінні, наділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 площами по 308 кв. м кожному.
Згідно з витягом до протоколу № 8 засідання виконавчого комітету Літинської селищної ради депутатів трудящих від 20 квітня 1970 року на підставі заяви ОСОБА_5 про надання земельної ділянки біля її хати вирішено виділити її земельну ділянку по АДРЕСА_1 в кількості 0,07 га.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 травня 1975 році ОСОБА_3 купив у ОСОБА_9 1/2 частину жилого будинку з відповідною часткою службових будівель.
Рішенням № 135 виконкому Літинської районної ради від 15 квітня 1982 року ОСОБА_3 для будівництва сараю виділено 0,07 земельної ділянки в АДРЕСА_2 .
16 червня 1997 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до Літинської селищної ради про надання йому земельної ділянки площею 5 соток для ведення підсобного господарства, яка на даний час належить ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 . 
18 червня 1997 року ОСОБА_4 написав до Літинської селищної ради прохання припинити право постійного користування земельною ділянкою 5 соток, у зв`язку із неможливістю її обробляти, при умові, що дана земельна ділянка надається ОСОБА_3 , жителю АДРЕСА_3 .
Рішенням 10 сесії 22 скликання Літинської селищної ради народних депутатів від 20 червня 1997 року «Про припинення права користування землею та надання земельних ділянок у користування» ОСОБА_3 передано у постійне користування земельну ділянку, площею 460 кв. м., для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 загалом постановлено рахувати 1160 кв. м землі за вказаною адресою. Припинено право постійного користування земельною ділянкою у зв`язку з добровільною відмовою ОСОБА_4 , який проживає по АДРЕСА_1 . Вказану ділянку зараховано до земель запасу Літинської селищної ради, постановивши рахувати за ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 200 кв. м, по АДРЕСА_1 .
Рішенням 10 сесії 22 скликання Літинської селищної ради народних депутатів від 20 червня 1997 року «Про припинення права користування землею та надання земельних ділянок у користування» ОСОБА_3 , який проживає по АДРЕСА_3 , надано у постійне користування земельну ділянку площею 460 кв. м для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 і постановлено рахувати за ОСОБА_3 1160 кв. м землі по АДРЕСА_1 .
11 липня 1997 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до Літинської селищної ради про передання йому безкоштовно у приватну власність земельної ділянки, площею 1160 кв. м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .
Рішенням 11 сесії 22 скликання Літинської селищної ради народних депутатів від 26 липня 1997 року ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 1160 кв. м., в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарчих споруд 700 кв. м та для ведення особистого підсобного господарства 460 кв. м, по АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
Частиною першою статті 92 ЗК України установлено, що право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 визнано неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. 
Згідно зі статтями 92, 125 ЗК України право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством України. 
За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № № 179/1043/16-ц (2) виснувала, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц).
Законом України «Про Державний земельний кадастр» (чинний з 01 січня 2013 року) встановлено, що документ, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. 
Чинне законодавство не містить чіткого регулювання щодо порядку переоформлення права користування земельними ділянками, тобто приведення його у відповідність до діючої редакції ЗК України. 
Згідно статті 9 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року, чинній на момент виникнення правовідносин) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції. 
Відповідно до статті 27 ЗК України (в тій же редакції) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки. 
Згідно зі статтею 19 ЗК України (в тій же редакції) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. 
Як видно з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_4 користувався земельною ділянкою, площею 700 кв. м, для індивідуального будівництва на підставі рішення виконкому Літинської районної ради від 13 січня 1962 року № 16 «Про виділення присадибної ділянки для будівництва житлового будинку в смт Літин».
18 червня 1997 року ОСОБА_4 особисто звернувся до Літинської селищної ради із заявою про припинення права користування частиною земельної ділянки (5 соток) у зв`язку з неможливістю її обробляти, при умові, що ця земельна ділянка надається ОСОБА_3 , жителю АДРЕСА_3 . На підставі цієї заяви рішенням 10 сесії 22 скликання Літинської селищної ради від 20 червня 1997 року «Про припинення права користування землею та надання земельних ділянок у користування» право користування частиною ділянки було припинено та надано її у користування ОСОБА_3 .
Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що припинення права користування частиною вказаної ділянки відбулося у відповідності до вимог статей 9, 19, 27 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року, чинній на момент виникнення правовідносин).
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 на момент подання заяви не усвідомлював значення своїх дій через зловживання алкоголем, апеляційний суд відхиляє як безпідставні. 
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Проте позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 на момент подання заяви перебував у стані, який перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій (зокрема через зловживання алкоголем), або що заява була підписана іншою особою.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Для встановлення психічного статусу особи обов`язково у справі має бути проведена судово психіатрична експертиза (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України).
Оскільки підставою позову позивачі зазначили неможливість ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлювати значення свої дій та / або керувати ними внаслідок зловживання алкоголем, то суд правильно відхилив показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про зловживання ним алкоголем як допустимий доказ його психічного стану. Клопотання про призначення експертизи для встановлення психічного стану ОСОБА_4 на час написання заяви про відмову від права користування земельною ділянкою позивачі не заявляли, незважаючи на відповідні роз`яснення суду.
Більше того апеляційний суд звертає увагу, що зазначені позивачами підстави недійсності відмови ОСОБА_4 від права користування земельною ділянкою – неусвідомлення ним своїх дій та / або неможливість керування ними (тобто відсутність його волевиявлення) на відмову від такого права і написання відповідної заяви внаслідок збігу тяжких життєвих обставин на вкрай невигідних умовах (тобто коли особа діє свідомо, але змушена внаслідок збігу важких життєвих обставин укласти відповідну угоду на невигідних для себе умовах) є взаємовиключними і не можуть одночасно бути підставою одного і того ж позову.
Необхідно також підкреслити, що заява ОСОБА_4 про відмову від права користування земельною ділянкою передбачала лише умову надання її в користування ОСОБА_3 , тобто жодних умов для себе особисто, які могли б бути визнанні невигідними судом ця заява не містила.
Суд правильно також звернув увагу, що позивачі набули право на майно, яке належало ОСОБА_4 , внаслідок вчиненого ним в той же період заповіту, що додатково підтверджує непослідовність їх тверджень та дій у цих правовідносинах.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про законність рішень селищної ради та відсутність порушених прав позивачів, тому що припинення права користування земельною ділянкою відбулося на підставі добровільної заяви ОСОБА_4 , що відповідало закону. 
Водночас щодо висновків суду першої інстанції про пропущення позивачами строку позовної давності як додаткової підстави для відмови у позові, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).
Оскільки суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про законність оспорюваних рішень Літинської селищної ради та відсутність порушень прав позивачів, позовні вимоги є необґрунтованими по суті. За таких обставин посилання суду першої інстанції на пропущення строку позовної давності є помилковим та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропущення строку позовної давності як на додаткову підставу відмови у задоволенні позову.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 03 березня 2026 року).

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук