Справа №295/16305/25
Категорія 69
2/295/290/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі головуючого судді Чішман Л.М., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на своє утримання як повнолітнього сина, що продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 років.
В обґрунтування вимог вказано, що позивач є сином відповідача, шлюб між батьками позивача розірвано.
ОСОБА_1 на даний час є повнолітнім та продовжує на денній формі навчання в Житомирському технологічному фаховому коледжі Київського національного університету будівництва та архітектури за кошти державного бюджету, у зв`язку з чим не має змоги працевлаштуватися та потребує матеріальної допомоги.
Також позивач зазначив, що навчання на денній формі не дає йому змоги працювати та утримувати себе самостійно, тому увесь тягар такого утримання лежить виключно на матері, однак її коштів для забезпечення потреб позивача, які в більшості пов?язані із навчанням, не вистачає, оскільки потреби у забезпеченні зросли: окрім побутових витрат (одяг, взуття, харчування, засоби гігієни та інше), навчання потребує значних коштів на придбання літератури, методичного матеріалу, щоденного виділення коштів на харчування та транспорт тощо. Також додатково позивач займається англійською мовою з репетитором і ці заняття також оплачує його мама. Відповідач не надає матеріальної допомоги позивачу.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.12.2025 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 11).
10.12.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення з нього аліментів в розмірі частки від його доходу, визначивши розмір аліментів, які будуть стягуватись з нього на користь сина ОСОБА_3 , у твердій грошовій сумі, яка не буде обтяжливою для його поточного матеріального стану та стану здоров`я. В обґрунтування відзиву зазначив, що заявлений позивачем розмір аліментів є необґрунтованим, оскільки стан здоров`я відповідача є незадовільним. Так, під час проходження військової служби із захисту Батьківщини, ОСОБА_2 отримав поранення (контузія/травма), у зв`язку з чим перебуває у відпустці після лікування. Згідно виписок з лікарень та довідки ВЛК відповідач є обмежено придатним до військової служби за станом здоров`я. У зв`язку з цим відповідач потребує постійного лікування та реабілітації, що тягне за собою значні фінансові витрати. Грошове забезпечення відповідача становить 24000, 00 грн на місяць, а тому, з урахуванням стану здоров`я, останній не має можливості сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Також відповідач зазначив, що син ОСОБА_3 взагалі не підтримує з ним жодних зв`язків, навіть після отримання поранення на фронті, що є негідною поведінкою та суперечить засадам сімейних відносин. До відзиву на позовну заяву долучено ряд доказів, про те, що відповідач дійсно є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 по теперішній час, отримав тяжке поранення (травму), безпосередньо приймаючи участь у бойових діях під час захисту Батьківщини, стан після контузії важкого ступеня на лівому оці.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України.
Статті 180, 181 СК України визначають обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).
Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
При визначенні розміру матеріальної допомоги суд обов`язково враховує актуальну і дійсну потребу дитини у наданні їй матеріальної допомоги, вартість навчання, вартість підручників і проїзду до навчального закладу, вартість проживання у гуртожитку або орендованій квартирі за місцем знаходження навчального закладу (постанова Верховного Суду від 13.04.2021 року у справі № 308/4214/18).
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини, суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).
Судом встановлено, що позивач є рідним сином відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 4).
Довідкою директора Житомирського технологічного фахового коледжа Київського національного університету будівництва та архітектури №1/1421 від 29.09.2025 підтверджується, що ОСОБА_1 є студентом 3 курсу денної форми навчання згадуваного коледжу, з 01.09.2023 по 30.06.2027, навчається за кошти державного бюджету (а.с. 5).
Мати позивача - ОСОБА_4 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 з 25.09.2022 по теперішній час (а.с. 6).
Відповідач є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .
Пояснення позивача, що відповідач є здоровим спростовані медичними документами приєднаними відповідачем до відзиву, а саме випискою з медичної карти стацонарного хворого № 8947, довідкою про обставини травми, довідкою військово-лікарської комісії № 2025-0509-1321-2670-0 від 09.05.2025, довідкою військово-лікарської комісії від 10.11.2025 № 2025-1110-1137-4963-0, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав травму пов"язану із захистом Батьківщини, травма відноситься до тяжких за ступенем тяжкості. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
На підставі викладеного, враховуючи розмір аліментів, який просить стягнути позивач, а також враховуючи стан здоров`я відповідача, той факт, що позивач навчається за кошти державного бюджету, не зазначив посилань на докази, якими підтверджувався б факт необхідності матеріальних витрати на побутові потреби (одяг, взуття, харчування, засоби гігієни та інше), а також на придбання літератури, методичного матеріалу, щоденного виділення коштів на харчування та транспорт, суд дійшов висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги та стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/8 частки від усіх видів доходів, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до закінчення навчання ОСОБА_1 , але не більше як до досягнення ним 23 років.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 55, 56, 110, 172-184 СК України, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд, - 

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.
Стягувати з  ОСОБА_2 на користь повнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що продовжує навчання, у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, починаючи з 19.11.2025 до 30.06.2027 - закінчення навчання, але не більше ніж до 23 років.
Рішення про стягнення аліментів в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 .
Повний текст рішення виготовлено 19.02.2026.

Суддя      Л.М. Чішман