Справа № 589/5190/25 
Провадження № 2/589/907/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року		

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:
головуючого судді Курбанової А.Р.,
за участю секретаря судового засідання Ковальової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 100408 від 01.09.2019 року в розмірі 20412,26 грн, з яких: 4100 грн – сума заборгованості за позикою, 16312,26 грн – сума заборгованості за процентами та комісії за користування позикою. В обгрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе договірних зобов`язань з повернення кредиту, сплати процентів та комісії за вказаним договором.
У судове засідання представник позивача не з`явився, в поданій заяві просив розгляд справи проводити без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся судовими повістками, які відправлялися рекомендованим поштовим відправленням, але до суду повернулися з відміткою «адресат відсутній», а також через оголошення на вебсайті «Судова влада України». Причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, відзив на позов з правовим обґрунтуванням доводів та заперечень не надав.
З урахуванням викладеного, в судовому засіданні 25 березня 2026 року у відповідності із ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01.09.2019 між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір позики № 100408 (далі - Договір) /а.с. 11-14/, відповідно до умов якого Позикодавець надає Позичальнику позику, а Позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору. Сума позики - 4100,00 грн, строк повернення позики – 27 вересня 2019 р. Плата за користування позикою передбачена у вигляді: процентів в розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики (п. 1.1.2.1 Договору); комісії в розмірі 1,4 % в день від початкового розміру позики (п. 1.1.2.2 Договору). Нарахування процентів та комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою.
Згідно з п. 2.1 Договору строк дії договору визначений до повного виконання Позичальником зобов`язань за Договором.
Відповідно до п.п. 4.1-4.2 Договору позики Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 27.09.2019 р. Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків /а.с. 15/, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в особистому кабінеті.
Пунктом 5.3 Договору визначено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 
Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 
Договір позики підписано сторонами в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт.
Відповідач за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «884x7q97», підписав електронний договір, який містив усі істотні умови, і з якими відповідач ознайомився до моменту укладання.
До підписання Договору позики, 01.09.2019 ОСОБА_1 підписав також Паспорт позики, в якому йому була надана інформація щодо умов надання позики /а.с. 25-27/.
Згідно з п. 1.2 Договору позика надається Позичальнику в сумі, що зазначена в пп.1.1.1 Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника).
На виконання умов цього договору ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» відповідачу було надано позику у сумі 4100 грн., що підтверджується листом ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» вих. № 100408 від 01 вересня 2025 року, відповідно до якого на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 успішно перераховано грошові кошти сумою 4100 грн 01.09.2019, номер транзакції в системі: 1145497514, номер операції: 163114770 /а.с. 38/
Наведене у сукупності свідчить, що відповідач ознайомився і погодився з умовами вищевказаного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, уклавши його у належній формі, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». 
Також, 01.10.2019 р. між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики №100408 від 01.09.2029 р. /а.с. 15, зворот-16/, за якою сторони погодили строк повернення позики (термін платежу) п. 1.1.5 – 27 жовтня 2019 р.; п. 4.1 Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 27 жовтня 2019 р. Графік платежів викладено у новій редакції. ОСОБА_1 додаткова угода підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором «46q1zg3w».
27.10.2019 р. між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору позики №100408 від 01.09.2029 р. /а.с. 17-18/, за якою сторони погодили строк повернення позики (термін платежу) п. 1.1.5 – 22 листопада 2019 р.; п. 4.1 Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 22 листопада 2019 р. Графік платежів викладено у новій редакції. ОСОБА_1 додаткова угода підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором «g8q37qw7».
22.11.2019 р. між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 3 до договору позики №100408 від 01.09.2029 р. /а.с. 18, зворот-19/, за якою сторони погодили строк повернення позики (термін платежу) п. 1.1.5 – 18 грудня 2019 р.; п. 4.1 Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 18 грудня 2019 р. Графік платежів викладено у новій редакції. ОСОБА_1 додаткова угода підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором «21946fv2».
Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. 
Але всупереч наведеним умовам договору та вимогам закону, відповідач належним чином свої зобов`язання за цим договору не виконував, у визначені цим договором строки позику та проценти не сплатив. 
Згідно з розрахунком заборгованості по договору позики №100408 від 01.09.2029 р., заборгованість відповідача, нарахована за період з 01.09.2019 року по 15.04.2020 року, склала 20412,26 грн, з яких: 4100 грн – сума заборгованості за позикою, 16312,26 грн – сума заборгованості за процентами та комісії за користування позикою /а.с. 28-35/.
Доказів повернення ОСОБА_1 суми позики в розмірі 4100 грн з договором позики №100408 від 01.09.2029 р. з урахуванням додаткових угод матеріали справи не містять.
Перевіряючи доводи позивача щодо нарахованої суми заборгованості по процентам та комісії, суд звертає увагу позивача на наступне.
На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 4100 грн. на умовах строковості, поворотності та платності, строком до 27.09.2019 р., який було неодноразово продовжено, останній раз до 18.12.2019 р. на підставі додаткової угоди № 3 до договору позики.
Так, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором.
Як було зазначено вище, сторони погодили між собою розмір та порядок сплати процентів за користування позикою.
Між тим припис абз. 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Досліджений судом розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою за договором позики №100408 від 01.09.2029 р. включає період нарахування процентів (з 19.12.2019 року по 15.04.2020 року), який виходить за межі строку кредитування та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Так, оскільки право позивача нараховувати передбачені договором позики з урахуванням додаткових угод проценти за позикою припинилось 18.12.2019р., вимоги позивача про стягнення процентів після 18.12.2019 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 р. та інших.
Також суд звертає увагу позивача на постанову ВП ВС від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16. Зокрема, ВП ВС у п. 141 зазначеної постанови вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Якщо умови кредитного договору передбачають можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, мали на увазі сторони встановлення нарахування процентів як міри відповідальності в певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).
Отже, з урахуванням викладеного, при визначенні розміру процентів за користування позикою, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування.
Як встановлено вище, сторони чітко визначили, що строком повернення позики є 18.12.2019 року, тому після зазначеної дати, позивач не мав права нараховувати проценти за користування позикою.
Нарахування та стягнення процентів за користування позикою поза визначеним Договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України та є неправомірним.
Крім того, згідно з Графіком платежів у новій редакції до договору позики №100408 від 01.09.2029 р. та розрахунком заборгованості станом на 18.12.2019р. сума процентів за користування позикою становить 10,66 грн /а.с. 19, 28-35/.
Отже, заборгованість ОСОБА_1 за процентами становить 10,66 грн, що відповідає умовам договору та узгоджується з зазначеним графіком платежів.
Щодо вимог стягнення комісійної винагороди суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладення Договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31).
Також відповідно до висновків, викладених Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі №686/14530/15, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21, якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої ст.11, частини п`ятої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду від 31.07.2025 у справі №199/441/21 зазначено, що положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними і окреме рішення суду про визнання їх недійсними не вимагається.
З матеріалів даної справи вбачається, що в Договорі передбачено комісійну винагороду у розмірі 1,4% (у позові зазначено як 1,9%).
Водночас, в матеріалах справи та безпосередньо в Договорі відсутній перелік послуг, які пов`язані з наданням позики, та які повинні були надаватись фінансовою установою.
Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні Договору, то положення Договору про встановлення комісійної винагороди у розмірі 1,4% в день від початкового розміру позики є нікчемними відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по комісії, задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», становить 4110,66 грн (4100+10,66).
Частина 1 ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частина 2 ст. 13 ЦПК України визначає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідач в даній справі не скористався своїми правами щодо подання заперечень на позовну заяву, доказів на їх підтвердження, у судове засідання не з`явився.
Таким чином, на думку суду, наявність та розмір заборгованості ОСОБА_1 у вказаному вище розмірі витікає з умов укладеної угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. З огляду на викладене, суд вважає за правомірне позовні вимоги задовольнити частково у вищезазначеному розмірі.
Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати. 
Судом встановлено, що позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2423 грн. замість 2422,40 грн., однак при визначенні суми розміру відшкодування судових витрат слід враховувати суму, яку мав сплатити позивач при подачі позову до суду.
Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно обсягу задоволених позовних вимог в розмірі 487 грн 87 коп.
Що стосується витрат на правничу допомогу, судом виходить з наступного.
За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та адвокатом Рудзеєм Ю.В., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію довіреності, копію акту наданих послуг правничої допомоги від 01 вересня 2025 року за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, з якого вбачається, що оплата правничої допомоги адвокату здійснюється клієнтом протягом трьох робочих днів з дати набрання законної сили рішенням по суті справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 /а.с. 9, 6, 8, 36/.
Клопотання та/або заперечення від відповідача щодо зменшення заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу не надходило. 
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги пропорційно обсягу задоволених позовних вимог у розмірі 1007 грн 00 коп.
Керуючись ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625, 629, 1048,1049 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-  

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса проживання: АДРЕСА_1 / на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» /розташованого за адресою: 01054, м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд. 10/1, ЄДРПОУ 41229318/ заборгованість за договором позики № 100408 від 01 вересня 2019 року в розмірі 4110 грн 66 коп. /чотири тисячі сто десять грн 66 коп./, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 487 грн 87 коп. /чотириста вісімдесят сім грн 87 коп./ та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1007 грн 00 коп. /одна тисяча сім грн 00 коп./.
В іншій частині позову відмовити. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами до Сумського апеляційного суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 

Суддя Шосткинського міськрайонного суду
Сумської області          А.Р.Курбанова