ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 572/1715/22
адміністративне провадження № К/990/50606/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів - Берназюка Я.О., Чиркіна С.М.,
за участю:
секретаря судового засідання Корецького І.О.,
представника позивача - Осіпової Г.В.,
представника відповідача - Глущенко Д.В.,
третьої особи - ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2024 року у складі судді Недашківської К.М. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Курильця А.Р. (головуючий), суддів: Мікули О.І., Пліша М.А. у справі за її позовом до Міністерства соціальної політики України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство фінансів України, про визнання дій протиправними та стягнення коштів,
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1. 23 червня 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахуванні компенсаційних втрат, інфляційних втрат, пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ); 
- стягнути з відповідача збитки: інфляційні втрати у розмірі 576 150,00 грн, компенсацію 3% річних у розмірі 172 600,00 грн, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 1 443 502,90 грн.
2. Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 2 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовив.
2.1 Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив із того, що у спірних відносинах не існувало судового рішення про стягнення з державного органу коштів на користь позивача; безспірне списання коштів Казначейством не проводилося; докази звернення з виконавчим листом у справі №817/628/15 саме до органу Казначейства відсутні; саме тому позивач звернув позовні вимоги до відповідача - Міністерства соціальної політики України, а не до органу Казначейства.
2.2 Крім того, суди зазначили, що постанова Сарненського районного суду Рівненської області від 15 червня 2015 року (справа №817/628/15) є зобов`язального характеру, не містить конкретно вимірюваного грошового зобов`язання, яке підлягає стягненню, а отже не є підставою для нарахування інфляційних втрат, компенсації 3% річних, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.
Для застосування наслідків (відповідальності) за прострочення виконання грошового зобов`язання держави можуть бути застосовані вимоги частини другої статті 625 ЦК України лише за наявності одночасно кількох умов: наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення зобов`язання як грошового; грошове зобов`язання повинне бути конкретизоване судовим рішенням, тобто з визначенням чіткої суми.
Зобов`язання, що виникли у Міністерства соціальної політики України перед позивачем на підставі рішення суду, не є грошовими зобов`язаннями, що вимірюються у конкретних грошових одиницях. У зв`язку із цим відсутні правові підстави для нарахування та виплати інфляційних втрат, компенсації 3% річних, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.
3. Суди попередніх інстанцій встановили:
3.1 ОСОБА_2 звернулася до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом до Міністерства соціальної політики України, у якому просила визнати неправомірними дії Міністерства соціальної політики України, що полягали у відмові виділити кошти для забезпечення житлом та зобов`язати відповідача виділити кошти на вказані цілі.
3.2 Сарненський районний суд Рівненської області постановою від 15 червня 2015 року (справа №817/628/15) визнав неправомірними дії Міністерства соціальної політики, що полягають у відмові виділити ОСОБА_2 кошти для забезпечення житлом; зобов`язав Міністерство соціальної політики України виділити кошти для забезпечення житлом ОСОБА_2 
3.3 Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 27 червня 2017 року (справа №817/628/15) заяву ОСОБА_2 про зміну способу і порядку виконання постанови Сарненського районного суду від 15 червня 2015 року шляхом стягнення з Міністерства соціальної політики України цільовим призначенням кошти в сумі 1 150 000 грн без ПДВ для забезпечення житлом ОСОБА_2 задоволено: змінено спосіб і порядок виконання постанови Сарненського районного суду від 15 червня 2015 року шляхом стягнення з Міністерства соціальної політики України цільовим призначенням кошти в сумі 1 150 000 грн без ПДВ для забезпечення житлом ОСОБА_2 
3.4 Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року (справа №817/628/15) апеляційну скаргу Міністерства соціальної політики України задоволено частково; ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 27 червня 2017 року скасовано та прийнято нову, якою відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення від 15 червня 2015 року (справа №817/628/15).
3.5 Верховний Суд постановою від 11 листопада 2020 року (справа №817/628/15) касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року у справі №817/628/15 - без змін.
3.6 Позивач звернулася до Міністерства соціальної політики України із заявою від 29 грудня 2021 року, де зазначила, що станом на 23 січня 2017 року вартість квартири становила 1 150 000 грн. Вказана сума надійшла на рахунок позивача; інфляційні втрати склали 470,5 тис грн, компенсація 3% річних склала 166,8 тис грн, пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 1 385,8 тис грн, всього - 2 023,1 тис грн. Просила вказані суми коштів перерахувати на картковий рахунок позивача, у разі неперерахування позивач буде звертатися до суду про стягнення матеріальних та моральних збитків.
3.7 Міністерство соціальної політики України листом від 13 січня 2022 року №86/0/5-22/13 повідомило позивача про те, що згідно з експертним висновком ТОВ «Приват Юр Груп» ринкова вартість квартири складає 1 150 000,00 грн. Відповідач забезпечив виконання постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 15 червня 2015 року (справа №817/628/15) - 20 грудня 2021 року перерахувавши на картковий рахунок позивача кошти у розмірі 1 150 000,00 грн, підстави для виплати додаткових коштів, які зазначені у заяві від 29 грудня 2021 року, відсутні.
3.8 Позивачка вказує на протиправність дій відповідача щодо відмови сплатити інфляційні втрати (збитки) у розмірі 576 150,00 грн, компенсації 3% річних у розмірі 172 600,00 грн, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 1 443 502,90 грн, та стягнути такі суми.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
4. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_2 звернулася із касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
4.1 На обґрунтування касаційної скарги скаржниця зазначає про незастосування судом апеляційної інстанції статті 625 ЦК України в частині набуття зобов`язання боржника виділити кошти без зазначення конкретної грошової суми на користь кредитора - статусу «грошового зобов`язання».
5. Відповідачі подали відзив на касаційну скаргу. Уважають, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити. 
Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
6. При розгляді касаційної скарги колегією суддів враховуються приписи частин першої-другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно яких Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
7. За приписами частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
8. За змістом статей 524, 533- 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Грошовим є будь-яке зобов`язання, у якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня, 16 травня 2018 року (справи №№ 758/1303/15-ц та 686/21962/15-ц, відповідно).
9. За приписами частини першої статті 2 Закону України від 5 червня 2012 року №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон №4901-VI), держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган;
державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);
юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
10. Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
11. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
12. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня, 16 травня 2018 року, 19 червня 2019 року (справи №№ 758/1303/15-ц, 686/21962/15-ц 646/14523/15-ц, відповідно)).
13. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
14. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).
15. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною "права на суд" (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див.mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Бурдов проти Росії (№ 2)" (Burdov v. Russia (№ 2), § 96, 97, 99, 117, заява № 33509/04) від 15 січня 2009 року).
16. 15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (YuriyIvanov v. Ukraine, заява № 40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5 резолютивної частини рішення).
Хоч національне законодавство й дозволяло кредиторам вимагати перерахунку боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та додатково три відсотки річних від будь-якої суми заборгованості у приватноправових відносинах, але воно не передбачало жодних заходів відшкодування шкоди, завданої у публічно-правових відносинах внаслідок невиконання рішень національних судів. Інакше кажучи, відсоткова ставка за державними боргами була набагато нижчою, ніж ставка, яку застосували в цивільних і господарських відносинах. Тому заявники стверджували, що, присуджуючи відшкодування за статтею 41 Конвенції, ЄСПЛ має враховувати витрати, спричинені високим індексом інфляції в Україні за період невиконання рішень національних судів (див. рішення ЄСПЛ у справі "Бурмич та інші проти України", § 137).
17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (пункт 31) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин).
18. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).
19. Суди попередніх інстанцій встановили, що постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 15 червня 2015 року (справа №817/628/15) визнано неправомірними дії Міністерства соціальної політики України, що полягають у відмові виділити ОСОБА_2 кошти для забезпечення житлом; зобов`язано Міністерство соціальної політики України виділити кошти для забезпечення житлом ОСОБА_2 
6 грудня 2016 року, у процесі виконання цього рішення, ТОВ «Приват ЮР Груп» проведено експертну оцінку вартості житла (однокімнатної квартири загальною площею 47, 9 кв.м.) 
20 грудня 2021 року Мінсоцполітики на підставі звіту про оцінку майна перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_2 кошти у сумі 1 150 000 грн.
Позивач уважає, що за несвоєчасне перерахування коштів з січня 2017 року по грудень 2021 року виплачуються інфляційні втрати, 3% річних та подвійна облікова ставка НБУ.
20. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що для застосування норм статті 625 ЦК України «Відповідальність за порушення грошового зобов`язання» необхідною умовою є наявність судового рішення, ухваленого на користь позивача, боржником за яким є орган державної влади, та яким постановлено до стягнення конкретну визначену суму грошового зобов`язання.
21. Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
22. Як встановили суди попередніх інстанцій у справі №817/628/15, розмір коштів для забезпечення житлом не був предметом дослідження в межах предмету спору.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання - його величину.
У судовому рішенні у справі №817/628/15 відсутнє зазначення характеристик житла, вартість якого може бути компенсована (тип, площа, місце розташування).
Колегія суддів погоджується, що постанова у справі №817/628/15 є судовим рішенням зобов`язального характеру та не містить жодних приписів про стягнення конкретно визначеної грошової суми. За таких обставин відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат, компенсації 3% річних.
23. Щодо позовної вимоги про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, то Колегія суддів зазначає таке.
24. Закон України від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (далі - Закон № 543/96-ВР).
25. Згідно статті 1 Закону № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. 
26. Статтею 3 визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
27. У зв`язку із тим, що договір не укладався, а Законом не передбачено право позивача на пеню за прострочення грошового зобов`язання, то відсутні підстави для стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.
28. Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить із такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
29. Ураховуючи вищезазначене колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.
30. За змістом частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
31. Ураховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень судами першої та апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа
Судді: Я.О. Берназюк С.М. Чиркін