ЄУН: 334/4321/25
Провадження №: 2/336/326/2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Запоріжжя 24 березня 2026 року
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Зарютіна П.В., при секретарі Гордейченко Р.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом: ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СВЕА ФІНАНС " до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернувся до суду з позовом, за яким просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №Z76.00406.004383322 від 02.10.2018 року у розмірі 30 902,97 гривень та за Угодою №С-406-006446-18-980 від 20.07.2018 року у розмірі 60 895,75 гривень. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.10.2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №Z76.00406.004383322.
Відповідно до Розділу 1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі 21 500 грн, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами і платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно із графіком платежів. Кредит надається із строком на 24 місяці.
20.07.2018 року між АТ «Ідея банк» та відповідачем була укладена угода про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки №С-406-006446-18-980.
25.07.2023 року між АТ «Ідея банк» та ТОВ «Свеа фінанс» було укладено Договір Факторингу №01.02-31/23, відповідно до якого позивачеві були відступленні права грошової вимоги за кредитним договором №Z76.00406.004383322 та Угодою №С-406-006446-18-980.
Згідно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що сума заборгованості за кредитним договором №Z76.00406.004383322 від 02.10.2018 року становить 30 902,97 гривень, з яких: 8 277,58 заборгованість за основним боргом, 2 451,26 заборгованість за відсотками, 20 174, 13 заборгованість за іншими процентними платежами.
Сума заборгованості за Угодою №С-406-006446-18-980 від 20.07.2018 року становить 60 895,75 гривень, з яких: 19 713 заборгованість за основним боргом, 41 182,19 заборгованість за відсотками
На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №Z76.00406.004383322 від 02.10.2018 року у розмірі 30 902,97 гривень та за Угодою №С-406-006446-18-980 від 20.07.2018 року у розмірі 60 895,75 гривень, а також судовий збір.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2025 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2026 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити вищевказану справу до судового розгляду по суті.
Сторони у судове засідання не з`явилися.
У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 02.10.2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №Z76.00406.004383322.
20.07.2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 була укладена угода про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки №С-406-006446-18-980.
25.07.2023 року між АТ «Ідея банк» та ТОВ «Свеа фінанс» було укладено Договір Факторингу №01.02-31/23, відповідно до якого позивачеві були відступленні права грошової вимоги за кредитним договором №Z76.00406.004383322 та Угодою №С-406-006446-18-980.
Отже, право вимоги за вказаними кредитними договорами було відступлено названим банком ТОВ «Свеа фінанс» на підставі Договору Факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023 року.
Проте, суд дійшов висновку, що на виконання умов вищевказаних договорів позивачем ТОВ «Свеа фінанс» не надано належних, допустимих доказів на підтвердження виконання Акціонерним товариством «Ідея Банк» умов кредитних договорів щодо переказу коштів відповідачці ОСОБА_1 .
Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюються печаткою.
Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Верховний суд у постанові: від 20.05.2022 № 336/4796/18 дійшов такого висновку: «Для стягнення боргу мало надавати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості».
Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року за № 22 (далі «Інструкція № 22»), та яка була чинною на момент перерахування коштів АТ «ПУМБ», встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків та обов`язкові для виконання ними.
Так, п. 1.13 вказаної Інструкції № 22 зазначає, що, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження).
Згідно з п. 1.4. Інструкції № 22 платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.
Згідно з п. 2.14 Інструкції № 22 банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».
Згідно зп.3.3.Інструкції №22 операцію з перерахування коштів з відповідного рахунку на рахунок отримувача банк отримувача оформляє меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер і дату електронного розрахункового документа, а також повторює текст реквізиту "Призначення платежу" цього електронного розрахункового документа.
Отже, належним, допустимим та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року за № 22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу (Додаток 3). Додатком 3 до Інструкції № 22 передбачена наявність на платіжному доручення заповнених банком відміток «одержано банком», «проведено банком» (із зазначенням відповідних дат).
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З наведеної норми законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі за №755/2284/16-ц.
Відповідно до змісту п. п. 57-59, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, саме виписки з особових рахунків клієнтів є різновидом регістрів обліку банку на підтвердженням виконаних за операцій та сум оборотів за його дебетом і кредитом, які, крім іншого, повинні містити прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.
Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1 та 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку.
Банківська виписка є первинним документом, який підтверджує факт зарахування коштів, якщо в ній зазначено: назву документа (форми); дату складання; найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Кожна проводка за банківською випискою повинна підтверджуватися первинним документом, що доводить факт здійснення господарської операції та руху коштів. Цим первинним документом можуть бути касові ордери, або інші документи, які фіксують факт списання, переказу коштів. Банківська виписка сама по собі є первинним документом, але для повноти обліку операцій, які відображені у виписці, необхідно мати інші підтверджуючі документи.
До позовної заяви позивач додає розрахунки заборгованості за кредитними договорами, які не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, а отже не є належними доказами, який би підтверджували розмір заборгованості за кредитними договорами. 
У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Правова позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у постанові Верховного Суду (у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 30.01.2018 р. у справі №161/16891/15-ц.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Ще в римському праві застосовувалася концепція, що тягар доведення лежить на тому, хто стверджує, а не на тому, хто заперечує, на тому, хто заперечує немає обов`язку доводити (ei incumbit probatio qui dicit, non qui negat, negantis nulla probatio est).
Договір відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч.1 ст.517 Цивільного кодексу України). Отже, правонаступник може задовольнити своє право вимоги лише фізично маючи у себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права. Без документів право вимоги відсутнє. Саме за матеріальними доказами судом оцінюється і розмір переданого права. Без доказів розміру права вимоги, таке право відсутнє і не може бути передане.
Тобто, право вимоги за основним зобов`язанням переходить не в момент «передачі» суми заборгованості в обліку первісного кредитора, не в момент передачі Кредитного договору, не в момент передачі судового рішення, яким стягнено (чи визнано) суму боргу, а в момент передачі оригіналів документів, які є доказами права вимоги, оскільки, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, керуючись ст. 517 ЦК України первісний кредитор мав би надати ТОВ «Свеа Фінанс» належні та достовірні докази переказу коштів на рахунок відповідача, саме у тих розмірах, які заявляє позивач.
Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
Додані довідки-розрахунки заборгованості є документами, що складені самим кредитором, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач.
До того ж, надані довідки-розрахунки заборгованості суд не може покласти в основу рішення, оскільки самі по собі такі довідки щодо заборгованості не є доказами надання кредиту, наявності заборгованості та її розмірів, оскільки не є первинними документами, що можуть підтвердити наявність заборгованості.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).
Так, передача боргу за договором відступлення на певну суму не підтверджує обґрунтованість такого боргу, з огляду на відсутність будь-яких інших доказів його наявності.
Керуючись ст.ст. 527, 530, 599, 610, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.12, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Відмовити у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Роз`яснити, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, що зазначена у вступній частині судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення(виклику)учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.
Суддя П.В. Зарютін