ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1640/24  Номер провадження 22-ц/814/384/26	Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,
суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І., 
при секретарі Чемерис А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 червня 2025 року (повний текст рішення складено 27 червня 2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс» про відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс» про відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого.
В обґрунтування позову зазначає, що 04.12.2023 о 18 год 20 хв в с.Майбородівка на вул.Центральній Кременчуцького району Полтавської області керуючи автобусом марки ПАЗ моделі 3205 реєстраційний номер НОМЕР_1 водій ОСОБА_3 допустив переїзд правими колесами автобуса пішохода ОСОБА_4 , який знаходився в положенні лежачи на проїзній частині дороги, в результаті чого пішохід ОСОБА_4 отримав смертельні тілесні ушкодження та загинув на місці пригоди та за цим фактом було порушено кримінальне провадження внесене до ЄРДР №12023170000000807 за ч.2 ст286 КК України. Згідно постанови старшого слідчого від 29.12.2023 кримінальне провадження №12023170000000807 розпочате 04.12.2023 щодо дорожньо-транспортної пригоди за участю водія ОСОБА_3 та пішохода ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 
Посилаючись на положення ч.2,5 ст.1187 ЦК України вважає, що від вищевказаного зіткнення та наслідків від нього у вигляді загибелі ОСОБА_4 його близьким родичам, а саме: батькові ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 будо завдано матеріальної шкоди у зв`язку з чим у них виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача у такому розмірі та з таких підстав.
Так, станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу приміського автобуса марки ПАЗ моделі 3205 реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок якого загинув ОСОБА_4 була застрахована у Страхова компанія «ББС Іншуранс» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №215388265.
Вказує, що керуючись положеннями ст.22, ч.1 ст.35 Закону України №1961-IV позивачі повідомили відповідача про настання страхового випадку та подали заяви про виплату страхового відшкодування: ОСОБА_1 1/2 ч. моральної шкоди в сумі 40 200 грн та 120 600 грн в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника, ОСОБА_2 1/2 ч. моральної шкоди в сумі 40 200 грн та 120 600 в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника та 19 400 в рахунок відшкодування витрат на поховання понесених братом ОСОБА_6 . 29.05.2024 відповідач виплатив позивачам страхове відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання, а по втраті годувальника незаконно відмовив. 
Посилаючись на положення ст.1200 ЦК України, зазначає, що позивачі, як батьки потерпілого ОСОБА_7 , які до війни проживали разом з ним в АДРЕСА_1 , є пенсіонерами за віком, тобто непрацездатними особами, є особами, які мають право на відшкодування шкоди в зв`язку з загибеллю сина, оскільки на день його смерті були на його утриманнні та мали право на одержання від нього утримання, розмір якого становить 110 100 грн кожному, виходячи із ліміту відповідальності відповідача, розмір якого 320 000 грн на одного потерпілого відповідно до Постанови правління Національного банку України від 30.05.2022 №109 «Про розміри стахових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та з положень п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV від 01.07.2004, що мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника становитиме 241 200 грн (не менше 36 мінімальних зарплат: 6700 грн х 36) в рівних частках по 120 600 грн, враховуючи вже виплаче страхове відшкодування: по 40 200 грн кожному моральної шкоди та 19 400 грн витрат на поховання.
Просили стягнути з АТ «СК «ББС Іншуранс» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 страхове відшкодування шкоди пов`язаної з втратою годувальника в межах ліміту страхової суми в розмірі 110 100 грн кожному.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 червня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в позові до АТ «СК «ББС Іншуранс» про відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого.
Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок держави судовий збір в сумі 1 101 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на рахунок держави судовий збір в сумі 1 101 грн. 

Не погодившись із рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. При цьому стаття 202 СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Звертають увагу суду, що на момент смерті сини вона є пенсіонерами, а отже непрацездатнми. Тоді як ст. 1200 ЦК України, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. 
Вважають, що сам факт непрацездатності та віку позивачів свідчить про їх потребу в утриманні. Закон не встановлює, що потреба в матеріальній допомозі може бути доведена лише у випадку, якщо дохід особи менший за прожитковий мінімум

Сторони будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явилися.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Приймаючи до уваги те, що учасники справи були повідомлені про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились, доказів поважності причин неявки не подали, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2023 близько 18 го 20 хв в с. Майбородівка вул. Центральна Кременчуцького району Полтавської області зі сторони с. Погреби Кременчуцького району Полтавської області в напрямку м. Кременчук рухався приміський рейсовий автобус марки ПАЗ моделі 3205 реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , який допустив переїзд правими колесами автобуса пішохода ОСОБА_4 , який знаходився в положенні лежачи на проїзній частині дороги обернений спиною в напрямку руху транспорту поперек проїзної частини дороги перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння поблизу будинку АДРЕСА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер.
Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим 05.12.2023 Департаментом «Центр надання адміністративних послуг» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис № 2126. 
За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди зі смертю потерпілого відповідні відомості ГУНП в Полтавській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.12.2023 за №12023170000000807 з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.286 КК України. 
Кримінальне провадження №12023170000000807 від 04.12.2023 щодо дорожньо-транспортної пригоди за участі водія ОСОБА_3 та пішохода ОСОБА_4 за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення відповідно до постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Полтавській області від 29.12.2023. 
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність за спричинення шкоди життю, здоров`ю та майну третіх осіб водія автобуса марки ПАЗ моделі 3205 реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у АТ «Страхова компанія «ББС Іншуранс» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №215388265 діючим станом на 04.12 2023. 
Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьком і матір`ю потерпілого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серія НОМЕР_3 , актовий запис №4, виданим 02.03.1993 Майбородівською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області. 
15.04.2024 позивачі через свого представника повідомили відповідача АТ «Страхова компанія «ББС Іншуранс» про настання страхового випадку та звернулися із заявами про виплату страхового відшкодування, яке становить моральну шкоду, шкоду заподіяну втратою годувальника, витрати на поховання потерпілого понесені його братом ОСОБА_6 29.04.2024 відповідачем сплачено позивачам страхове відшкодування в частині відшкодування моральної шкоди по 40 200 грн кожному та 19 400 грн витрат на поховання ОСОБА_6 . У виплаті страхового відшкодування позивачам по втраті годувальника відмовлено, запропоновано надати додаткові документи, а саме: довідку про підтвердження факту перебування позивачів на утримання потерпілого на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 від органу місцевого самоврядування. 
Згідно довідки Майбородівської сільської ради на день смерті ОСОБА_4 позивачі зареєстровані за тією ж адресою, що їх син, а саме: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до мотивувальної частини постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Полтавській області від 29.12.2023, під час досудового розслідування за фактом даної ДТП кримінального провадження було встановлена, що позивачі, батьки ОСОБА_4 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали за межами України, де і перебувають до теперішнього часу та не бажали бути по справі потерпілими, сам потерпілий вів аморальний образ життя, зловживав спиртними напоями, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не працював, був визнаний інвалідом в зв`язку з сердечною недостатністю. 
На виконання ухвали Полтавського апеляційного суду від 29 січня 2026 року надано інформацію про доходи, отримані від податкових агентів за період січень 2022 року – грудень 2023 року відповідно до якої ОСОБА_4 за вказаний період мав дохід у розмірі 124,22 грн.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ)) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Наведена норма Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (див. висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 (провадження № 61-12719сво20)).
Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.
Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.
З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.
Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
При обґрунтуванні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що є непрацездатними особами, які мають право на відшкодування шкоди в зв`язку з загибеллю сина, оскільки на день його смерті були мали право на одержання від нього утримання.
Пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви.
Згідно з пунктом 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви додаються: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
З доданих до матеріалів справи повідомлення про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування вбачається, що страховику не було подано документи, які підтверджують перебування позивачів на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік.
Отже, матеріали справи не містять доказів надання страховику всіх визначених пункті 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» документів, які є передумовою для прийняття відповідачем рішення щодо виплати страхового відшкодування.
Надаючи оцінку обставинам справи колегія суддів звертає увагу, що позивачі тривалий час проживали та продовжують проживати за кордоном, є пенсіонерами та отримують пенсію більше за прожитковий мінімум для відповідної категорії осіб.
Позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що вони перебували на утриманні сина, тоді як останній не працював та доходи не отримував.
Тоді як довідки про реєстрацію місця проживання не свідчить про перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на утриманні сина.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19).
При цьому, ні при розгляді справи судом першої інстанції, ні при подачі апеляційної скарги позивачами не наведено жодних обставин, які б свідчили про те, що вони потребують матеріальної допомоги та не надано відповідних доказів.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що сам факт того, що позивачі є пенсіонерами не свідчить про те, що вони перебували на утриманні сина чи мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання. Тоді як матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 потребують матеріальної допомоги.
За вказаних обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, оскільки позивачі не подали належних та допустимих доказів, що вони мали право на страхове відшкодування в порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Подібні висновки викладені у постанові Верховного суду 03 червня 2021 року у справі № 705/3172/19.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що висновки Верховного Суду зазначені в апеляційній скарзі зроблені у справах з нетотожними обставинами та не спростовують зазначених вище висновків.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Зважаючи на наведене апеляційну скаргу в частині оскарження рішення суду слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює результат судового рішення по суті, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384,389 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 червня 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя       О.В. Чумак 

Судді    Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук