ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2324/26 Справа № 202/6252/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маринін О. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Гречишникової О.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що її матері ОСОБА_6 було надано житлову площу, а саме квартиру АДРЕСА_1 , де з 2001 року були зареєстровані позивач - ОСОБА_1 , 1960 року народження, її мати - ОСОБА_6 , 1932 року народження, дочка - ОСОБА_4 , 1997 року народження, син - ОСОБА_5 , 1986 року народження, сестра - ОСОБА_2 , 1976 року народження та племінниця - ОСОБА_3 , 2001 року народження. ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач - ОСОБА_6 , 1932 року народження померла. Відповідачі, будучи зареєстрованими у квартирі з вересня 2011 року, протягом 13 років, без поважних причин не мешкають за адресою реєстрації, у квартирі відсутні їх особисті речі та майно, комунальні платежі вони не сплачують, втратили інтерес до місця реєстрації, квартирою не цікавляться, 
Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням — відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно ордеру № 288, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської Ради депутатів трудящих від 08.08.1960 року ОСОБА_6 надано житлову площу, а саме квартиру АДРЕСА_1 (мовою оригіналу).
Квартира загальною площею 41,85 кв.м. складається з 3-х кімнат загальною площею 55,1 кв.м. (19,8 кв.м., 11,9 кв.м., 10 кв.м.), кухні площею 6 кв.м., коридору площею 3 кв.м., ванної кімнати та туалету площею 3 кв.м., комора 0,6 кв.м та 0,8
На ім`я наймача ОСОБА_6 було відкрито особистий рахунок.
З 07 серпня 2001 року по 09 листопада 2021 року за адресою: кв. АДРЕСА_1 , було зареєстровано 6 осіб а саме: позивач - ОСОБА_1 , 1960 року народження, мати - ОСОБА_6 , 1932 року народження, дочка - ОСОБА_4 , 1997 року народження, син - ОСОБА_5 , 1986 року народження, сестра - ОСОБА_2 , 1976 року народження, та племінниця - ОСОБА_3 , 2001 року народження.
ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач - ОСОБА_6 , 1932 року народження померла, у зв?язку із чим її знято з реєстрації та з 09.11.2021 року у вказаній квартирі зареєстровано 5 осіб, що підтверджуються листами Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради № 10/5-1529 від 28.09.2023 року, 10/5-1530 від 28.09.2023 року.
Відповідно до довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 10/5-1529 від 28.09.23 року та довідки № 10/5-1530 від 28.09.23 року, виданою Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .
Договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався.
Допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що її сестра та племінниця покинули квартиру добровільно, комунальні платежі не сплачують. При цьому замки нею не змінювалися, а звернень до поліції з приводу перешкоджань у проживанні в квартирі не було.
Допитана в якості свідка третя особа ОСОБА_4 пояснила суду, що її тітка та двоюрідна сестра покинули квартиру добровільно до 2023 року, комунальні платежі не сплачували, ремонтні роботи не здійснювали. При цьому замки ОСОБА_1 не змінювалися, а звернень до поліції з приводу перешкоджань у проживанні в квартирі не було. Коли хворіла бабуся, то ОСОБА_2 іноді навідувалася, привозила ліки, харчі.
Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що мати позивачки та відповідача ОСОБА_2 померла у 2021 році. З цього часу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до квартири не приходили, вона їх не бачила. Чи перешкоджала їх проживанню ОСОБА_1 , хто робив там ремонт та які предмети побуту купляв їй не відомо.
Свідок ОСОБА_10 повідомила, що не знає чи створювала ОСОБА_1 нестерпні умови для проживання відповідачів та чи змінювала замки. ОСОБА_11 приїжджала до матері, один раз вони були в неї у гостях спільно. Відносно догляду за матір`ю зі сторони відповідачки їй невідомо.
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», щоб спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Колегія суддів ставиться критично до акту №б/н від 14.04.2022, акт 20.10.2022року про непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 . Наданий позивачкою акти не містить інформації про те, на підставі яких досліджень, спостережень були здійснені відповідні висновки щодо непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні. В актах не вказані причини непроживання відповідачів у квартирі. 
З урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку, що акт від 19.09.2024 та акт 20.10.2022 не є належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення факту непроживання відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги непредставлення позивачкою належних, допустимих та достатніх доказів непроживання відповідачів без поважних причин понад шість місяців у квартирі АДРЕСА_1 , - колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову.
Крім того, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, яким введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, і діє дотепер.
Колегія суддів звертає увагу, що з 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан і це, з урахуванням реальної загрози життю та здоров”ю людей, є вагомою причиною перебування цивільного населення у більш безпечних регіонах України чи за межами нашої держави.
Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції за недоведеності факту непроживання відповідачів у спірному житлі понад шість місяців саме без поважних причин та покладе на відповідачів надмірний тягар.
Позивач має право звернутися до відповідача з вимогами про відшкодування їй витрат на утримання житла і сплату комунальних послуг, якщо вважає свої права порушеними.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення, залишенню без змін.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “25” лютого 2026 року.
Повний текст постанови складено “26” лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: