ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/29111/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Сафронової С.В., Ясенової Т.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року в адміністративній справі №160/29111/23 (головуючий суддя першої інстанції - Рищенко А.О.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року у справі №160/29111/23 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №912140821886 від 05.10.2023 року щодо відмови у проведенні перерахунку призначеного ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із заявою №5838 від 29.09.2023 року.
Зобов?язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_2 , як судді у відставці, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, виходячи з суми суддівської винагороди станом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, зазначеної в довідках №Б-с-651, №Б-с-652, №Б-с-653 від 26.09.2023 року, виданих Територіальним управлінням ДСА України в Дніпропетровській області, та здійснити виплату перерахованого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 01 січня 2021 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.10.2024 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 року у справі №160/29111/23 залишено без змін.

01.12.2025 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_2 про зміну способу виконання судового рішення, в якій позивач просив змінити спосіб і порядок виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2025 року у справі №160/29111/23 із зобов`язання здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, виходячи з суми суддівської винагороди станом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, зазначеної в довідках № Б-с-651, № Б-с-652, № Б-с-653 від 26.09.2023 року, виданих Територіальним управлінням ДСА України в Дніпропетровській області, та здійснити виплату перерахованого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 01 січня 2021 року, на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_2 суми 673657,98 грн.. Заява обґрунтована тим, що пенсійний орган не виконує судове рішення у цій справі, що є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання рішення суду відповідно до частини 3 статті 378 КАС України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у задоволенні заяви про зміну способу виконання судового рішення відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити спосіб і порядок виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року у справі №160/29111/23.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з дати набрання законної сили рішенням суду від 12 січня 2024 року по теперішній час відповідачем рішення суду не виконано в повному обсязі. Згідно з розрахунком на доплату пенсії, здійсненого відповідачем на виконання рішення суду, лише розраховано суму доплати довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 січня 2021 року по 31 жовтня 2024 року в сумі 673657,98 грн., проте вказана сума не була виплачена. Зазначає, що процесуальний закон не надає суду розсуду щодо задоволення/відмови у задоволенні заяви про заміну способу та порядку виконання рішення суду відносно обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, у разі якщо таке рішення набрало законної сили та не виконано суб`єктом владних повноважень протягом двох місяців з дня набрання законної сили, що є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат. Відмова пенсійного органу у проведенні позивачу виплати заборгованості довічного грошового утримання судді у відставці в перерахованому розмірі порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном.
Відповідач відзив на скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 312 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення в адміністративній справі №160/29111/23, суд першої інстанції виходив із того, що заявник фактично просив змінити зміст резолютивної частини рішення із зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії на стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з пенсійних виплат. Тобто, заявник просить суд змінити суть резолютивної частини зазначеного судового рішення, яке набрало чинності. Суд першої інстанції вказав, що невиконання відповідачем рішення в частині виплати коштів через відсутність у нього відповідних бюджетних призначень в розумінні ч. 3 ст. 378 КАС України не свідчить про неможливість виконання судового рішення та не може бути вагомою причиною для зміни способу і порядку його виконання, оскільки ця виплата буде виконана при надходженні коштів із Державного бюджету України.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно з частиною 1 статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Відповідно до приписів частини 3 статті 378 КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» №4094-ІХ від 21.11.2024 року внесено зміни, зокрема, до Кодексу адміністративного судочинства України. 
Вказаний закон набрав чинності 19.12.2024 року.
Так, частина третя статті 378 КАС України доповнена абзацом другим такого змісту: «Невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат».
Під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміється застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю його виконання раніше визначеним способом і порядком. При цьому, зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суть самого судового рішення.
Вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати, що під зміною способу і порядку розуміється дія або сукупність дій, якими певним чином досягається кінцевий результат, та що підставою для зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення є обставини, що роблять виконання рішення неможливим.
Відтак, зміною способу та порядку виконання судового рішення є прийняття судом нових заходів з метою реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Суд може змінити порядок і спосіб виконання судового рішення, не змінюючи при цьому його змісту.
Відповідно до пунктів 4 та 6 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема шляхом:
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно із частиною 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову як про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (п.4), так і про стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (п.6).
Отже, зобов`язання відповідача вчинити певні дії і стягнення з відповідача грошових коштів є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.
Позивач як в апеляційній скарзі, так і в заяві від 01.12.2025 року посилається на те, що протягом тривалого строку рішення суду відповідачем не виконано в частині виплати нарахованої суми, а невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
Положення статті 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначають, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. 
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Колегія суддів зауважує, що аналіз наведених вище норм свідчить про те, що пенсія та щомісячне довічне грошове утримання є різними за своєю суттю виплатами, які отримує суддя у відставці за власним вибором.
Відтак, посилання позивача на приписи ч.3 ст.378 КАС України як на самостійну підставу для зміни способу і порядку виконання судового рішення є безпідставними, оскільки вказана норма стосується пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг, до яких щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці не відноситься.
Фактично позивач просив зобов`язати пенсійний орган виплатити йому чітко визначену суму коштів в розмірі 673657,98 грн. за певний період з 01 січня 2021 року по 31 жовтня 2024 року, в той час як ані позивачем у позовній заяві, ані судом першої інстанції в судовому рішенні така сума не обраховувалась та конкретний часовий проміжок не визначався.
Суд першої інстанції в рішенні від 12.01.2024 року зобов`язав пенсійний орган здійснити позивачу, як судді у відставці, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, виходячи з суми суддівської винагороди станом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, зазначеної в довідках №Б-с-651, №Б-с-652, №Б-с-653 від 26.09.2023 року, виданих Територіальним управлінням ДСА України в Дніпропетровській області, та здійснити виплату перерахованого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 01 січня 2021 року. 
Аналізуючи норми статті 378 КАС України у системному зв`язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, апеляційний суд наголошує, що в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовано необхідність зміни способу і порядку виконання судового рішення, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті.
Таким чином, зміна на підставі статті 378 КАС України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 245 КАС України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №281/1618/14-а.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Згідно частини 2 статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, тоді державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Колегія суддів звертає увагу, що в практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у контексті судової практики під майном переважно мається на увазі нерухоме та рухоме майно, прибуток з власності, зокрема орендна плата (рента), передбачена договором, ліцензія, пенсії, повернення податкових платежів, цінні папери, тощо.
Як зазначалось вище, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року зобов`язано здійснити перерахунок та виплату саме щомісячного довічного утримання судді у відставці, а не пенсії.
Відтак, оскільки терміни «пенсія» та «щомісячне довічне утримання» є різними за своєю суттю поняттями у розумінні як статті 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» так і ч.3 ст.378 КАС України, підстави для задоволення заяви позивача про зміну способу і порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 року у справі №160/29111/23 відсутні.
Враховуючи викладене суд першої інстанції правильно дійшов висновку відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 року у справі №160/29111/23.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Крихти Алли Анатоліївни в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року в адміністративній справі №160/29111/23 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року в адміністративній справі №160/29111/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Сафронова 

суддя Т.І. Ясенова