Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 р. № 520/32901/25
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати неправомірними дії Головного Управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком, неврахування до страхового стажу періодів роботи згідно записів відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1985, а саме періодів з 01.09.1980 по 15.07.1981 (період навчання); з 05.05.1982 по 02.06.1985 (період проходження строкової військової служби); з 01.07.2004 по 11.05.2005 (період роботи) для призначення пенсійного забезпечення за віком, неправомірними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії Головного Управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області від 23 жовтня 2025 року № 050130002212;
- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області зарахувати до страхового стажу період роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1985, а саме періодів з 01.09.1980 по 15.07.1981 (період навчання); з 05.05.1982 по 02.06.1985 (період проходження строкової військової служби); з 01.07.2004 по 11.05.2005 (період роботи) для призначення пенсійного забезпечення за віком з моменту мого первинного звернення за її призначенням, а саме з 15 жовтня 2025 р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду в Миколаївській області прийнято протиправне рішення № 050130002212 від 23.10.2025 про відмову в призначенні йому пенсії, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Ухвалою суду від 19.01.2026 відкрито спрощене провадження по справі в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, зазначивши про правомірність оскаржуваного в даній справі рішення.
Згідно із положеннями п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Оскільки 17.02.2026 суддя перебував на навчанні, розгляд справи здійснюється в перший робочий день після навчання. 
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.
Позивач 15.10.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області було розглянуто заяву позивача та прийнято рішення № 050130002212 від 23.10.2025 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік.
У рішенні № 050130002212 від 23.10.2025 зазначено, що необхідний страховий стаж для призначення пенсії - 31 рік; страховий стаж заявника становить 19 років 08 місяців 18 днів. За доданими до заяви документами до страхового стажу не зараховано: періоди навчання з 01.09.1980 по 15.07.1981, оскільки в підставах внесення запису не зазначено дату видачі атестату; проходження військової служби строкової з 05.05.1982 по 02.06.1985, оскільки в підставах внесення запису не зазначено дату видачі військового квитка; роботи з 01.07.2004 по 11.05.2005, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків.
Позивач не погодившись із вищевказаним рішенням звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України “Про пенсійне забезпечення” №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Частина 3 статті 4 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
У частині 1 статті 8 вказаного Закону зазначено, зокрема, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Так, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №050130002212 від 23.10.2025 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу – 31 рік. (а.с. 23-24)
Також, у рішенні вказано про відсутність підстав для зарахування позивачу періоду навчання з 01.09.1980 по 15.07.1981, періоду проходження військової служби з 05.05.1982 по 02.06.1985 та періоду роботи з 01.07.2004 по 11.05.2005. 
Оцінюючи доводи пенсійного органу щодо підстав незарахування спірних періодів, суд звертає увагу на таке. 
Щодо періоду навчання з 01.09.1980 по 15.07.1981, суд зазначає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).
Згідно з пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Згідно з п. 8 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ №637 від 12.08.1993, час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі - Інструкція № 58) до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, запис про час навчання у вищих навчальних закладах.
Як вбачається з відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , в період з 01.09.1980 по 15.07.1981 позивач навчався в Технічному училищі-45 Ясиновата, що підтверджується записами з трудової книжки позивача з посиланням на атестат № НОМЕР_2 .
Незазначення в трудовій книжці позивача дати видачі атестату про освітку не спростовує обставини щодо навчання позивача в зазначений період. 
Суд зазначає, що відповідно до абз. 1, 2 п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Наказом Міністерства праці України №58 від 29 липня 1993 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58).
Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (у редакції від 27.07.2018), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Надання додаткових документів на підтвердження трудового стажу передбачено у разі відсутності трудової книжки або якщо записи про періоди роботи містять неправильні чи неточні записи саме про періоди роботи.
Відповідно до пп. 2.4. п. 2 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Отже, записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем.
Аналіз наведених вище положень дозволяє дійти до висновку, що відповідальним за заповнення трудової книжки, у тому числі внесення до неї записів, є підприємство, роботодавець.
Суд зазначає, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
У постанові від 30.09.2021 по справі №300/860/17 Верховний Суд дійшов висновку, що загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.10.2019 року у справі №234/4585/17, від 25.04.2019 року у справі №159/4178/16-а.
Суд зазначає, що визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах (у даному випадку факт навчання такої особи в певний період), а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, такі дані є формальністю та не впливають на зміст самих записів.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25.04.2019 року по справі № 593/283/17, від 30.09.2019 року по справі №638/18467/15-а, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.
Таким чином, незарахування відповідачем до страхового стажу позивача спірного періоду навчання позивача є неправомірним, зважаючи на наявність у трудовій книжці позивача запису про спірний період навчання позивача.
Щодо періоду проходження позивачем військової служби з 05.05.1982 по 02.06.1985, суд зазначає, що трудова книжка позивача містить відомості про проходження позивачем військової служби у вказаний період з посиланням на військовий квиток. 
Незазначення дати видачі військового квитка так само не спростовує факт проходження позивачем військової служби у вказаний період та не може бути підставою для незарахування такого періоду, за вищевикладених обставин. 
Щодо періоду роботи позивача з 01.07.2004 по 11.05.2005, суд зазначає, що вказаний період не зарахований, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків. 
З цього приводу суд зазначає, що абзацом 34 статті 1 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. (абзац 36 статті 1 Закону №1058-IV)
З трудової книжки позивача судом установлено, що в спірний період з 01.07.2004 по 11.05.2005 позивач працював на посаді орнітолога в Некомерційній установі "Центр селекційно-племінного голубівництва "Миколаївські голуби"" (Російська Федерація).
Суд зазначає, що згідно статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Приписами частини другої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Відповідно до статті 11 вказаної Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Положення Угоди розповсюджуються також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком.
Суд зазначає, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначається на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в російській федерації. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.
Як наслідок, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні, однак, за наявності відповідних первинних документів щодо періодів роботи та сплати страхових внесків.
Однак, у матеріалах справи відсутні відповідні первинні документи щодо сплати страхових внесків у спірний період роботи позивача в Російській Федерації. Відомостей щодо подання позивачем відповідних документів до пенсійного органу матеріали справи також не містять. 
Отже, за наявних у матеріалах справи документів, судом наразі не встановлено підстав для зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи з 01.07.2004 по 11.05.2005 в Російській Федерації. 
При цьому, досліджуючи питання щодо набуття позивачем права на призначення пенсії за віком, суд зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи форми РС-право страховий стаж позивача становить 19 років 08 місяців 18 днів.
За рішенням пенсійного органу позивачу зараховано вказаний страховий стаж - 19 років 08 місяців 18 днів та не враховано спірні в даній справі періоди роботи: період навчання - з 01.09.1980 по 15.07.1981, період проходження військової служби - з 05.05.1982 по 02.06.1985, період роботи - з 01.07.2004 по 11.05.2005, що становить - 5 років 9 місяців 25 днів, що в сукупності є меншим ніж 31 рік. 
Доводів наявності страхового стажу 31 рік у позивача до суду не надано та позовна заява таких даних не містить. 
Отже, суд погоджується з доводами пенсійного органу щодо відсутності в позивача на даний час необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком. 
Зважаючи на викладене, вищевказане рішення № 050130002212 від 23.10.2025 щодо відмови позивачу в призначенні пенсії є правомірним.
З огляду на вищевикладені висновки суду, недоліки трудової книжки позивача, зазначені відповідачем в оскаржуваному рішенні щодо періоду навчання - з 01.09.1980 по 15.07.1981, та періоду проходження військової служби - з 05.05.1982 по 02.06.1985, є несуттєвими недоліками та не позбавляють можливості чітко встановити трудовий стаж позивача за спірні періоди, однак урахування таких періодів до страхового стажу позивача не свідчить про наявність підстав для призначення йому пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю в позивача достатнього страхового стажу.
При цьому, питання зарахування цього стажу може бути вирішено при призначенні пенсії позивачу за наявності відповідного страхового стажу, встановленого законом, як умови для призначення пенсії. 
Таким чином, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача щодо відмови в призначенні пенсії за віком, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За викладених обставин суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення. 
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, буд. 1, м. Миколаїв, 54008, ЄДРПОУ 13844159) про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН