ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Чернівці Справа № 600/4703/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії.

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить:
визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у призначенні їй пенсії, оформлену рішенням про відмову у призначенні пенсії від 02.09.2025 за № 0/p241670056674;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати їй до страхового стажу роботи для призначення пенсії за віком період роботи з 25.09.1985 по 15.01.1996;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити їй пенсію за віком з 19.01.2023.
В обґрунтування позову позивач зазначав, що на виконання рішення суду від 24.02.2025 у справі № 600/4603/24-а Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянуло заяву позивача про призначення пенсії від 23.08.2024 та за результатами розгляду прийняло рішення від 02.09.2025 за № о/p241670056674 про відмову в призначенні пенсії за віком та повідомило, що у нього відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії. Позивач вважає, що має право на отримання пенсії за віком, тому прийняте відповідачем оскаржуване рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
На думку позивача, є всі підстави для зарахування йому до трудового стажу період роботи згідно з трудовою книжкою з 25.09.1985 по 15.01.1996, оскільки він не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки.
За вказаною позовною заявою відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі -відповідач) подало до суду відзив на адміністративний позов, в якому вказувало, що при обчисленні страхового стажу встановлено, що у позивача відсутній необхідний для призначення пенсії за віком.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
23.08.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
За наслідками розгляду заяви, 06.09.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області направило на адресу позивача лист за вих. № 3987-3777/К-17/8-2400/24, в якому повідомило, що у позивача відсутній необхідний для призначення пенсії страховий стаж.
Не погоджуючись, із відмовою у призначенні пенсії позивач звернувся до суду.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.02.2025 у справі 600/4603/24-а, яке набрало законної сили, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 23.08.2024.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 23.08.2024 відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 605,60 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення суду від 24.02.2025 у справі 600/4603/24-а, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянуло заяву позивача про призначення пенсії від 23.08.2024 та за результатами розгляду заяви прийняло рішення від 02.09.2025 за № 241670056674 про відмову в призначенні пенсії за віком.
У вказаному рішенні зазначено, що вік заявниці станом на 23.08.2024 становив 64 роки.
Страховий стаж особи становить 11 років 10 місяців 1день.
Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- період роботи з 25.09.1985 по 15.01.1996, оскільки в трудовій книжці серії НОМЕР_1 запис про звільнення завірено нечитабельною печаткою, що унеможливлює визначення назви установи, яка здійснила запис про звільнення. Періоди трудової діяльності згідно протоколу опитування свідків № 7 від 29.09.2023 також не враховано до розрахунку страхового стажу, оскільки відсутні дані про ліквідацію підприємства або відсутності документів з інших причин (із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими, надзвичайними ситуаціями), натомість наявна лише інформація про те, що АТ ЗТ "Оксана" не перебуває на обліку в ГУ ДПІ у Чернівецькій області. Окрім того, в матеріалах електронної пенсійної справи одного зі свідків наявна довідка про те, що документи колишнього відділу робітничого постачання Чернівецького лісокомбінату (в подальшому ЗАТ "Оксана") знаходяться в приміщенні ТДВ "Біла акація" за адресою пров. Складський, буд 8 м. Чернівці.
- період роботи в МПП "Вебертекс" з 28.09.2001 по 19.02.2003, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про роботу в зазначеному підприємстві та про сплату страхових внесків. Зауважимо, що формування даних в персональних облікових картках реєстру застрахованих осіб (зокрема і у персональній обліковій картці застрахованої особи, яка відображається в особистому електронному кабінеті) відбувається виключно на підставі інформації, яка надходить від страхувальників (роботодавців) у складі встановленої звітності. 
За наведених підстав, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Статтею 1 Конституції України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
У ст. 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст. 22 Конституції України, Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Частиною 1 ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.
Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV). 
Частиною 1 ст. 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:
пенсія за віком;
пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства);
пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст. 26 Закону № 1058-IV. Так, ч. 1 наведеної статті Закону визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років. 
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком для жінок, які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року становить 58 років 6 місяців. Право на пенсію визначається за наявності страхового стажу, зокрема 1 2018 році – не менше 25 років. 
За приписами ч. 2 ст. 26 Закону № 1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема в період з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років. 
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
На дату звернення за призначенням пенсії за віком (23.08.2024) вік позивача 64 роки.
Спірним є наявність в позивача не менше 15 років страхового стажу.
В оскарженому рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 11 років 10 місяців 1 день.
За приписами ч. 1, 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У разі якщо за період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків. 
Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У свою чергу, у законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у Законі України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
Зміст поняття "загальний трудовий стаж" є ширшим, ніж поняття "страховий стаж", оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.
Положеннями ст. 56 Закону № 1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Нормами ст. 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку № 637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону № 1788-XII, мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Суд зазначає, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 видно трудову діяльність позивача, в тому числі період роботи з 25.09.1985 по 15.01.1996, а саме:
- з 25.09.1985 по 17.03.1989 на посаді товарознавця складів ОРСА Чернівецького лісокомбінату (записи № 1 та № 2);
- з 17.03.1989 по 01.04.1994 на посаді економіста по цінам ОРСА Чернівецького лісокомбінату. Згідно запису № 3 від 07.07.1991, ОРС «Чернівецький лісокомбінат» реорганізовано в Чернівецьке орендне торговельно-виробниче підприємство “Чернівціліспостачторг”. Згідно запису № 4 від 31.03.1992, Чернівецьке орендне торговельно-виробниче підприємство “Чернівціліспостачторг” реорганізовано в акціонерне товариство «Нова Генерація». Згідно запису № 5 від 31.03.1994, акціонерне товариство «Нова Генерація» перейменовано в А/о «Оксана»;
- з 01.04.1994 по 15.01.1996 на посаді бухгалтера А/о “Оксана”.
Згідно архівної довідки № 506 від 26.07.2018, в документах “Об`єднаного архівного фонду ліквідованих торговельних підприємств м. Чернівці” № Р-3 за період 1984-1985 рр. є відомості про те, що гр. ОСОБА_1 працювала інспектором відділу організації торгівлі об`єднання “Промтовари” та отримувала заробітну плату за вищенаведені роки.
Згідно довідки Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Юридичного управління Чернівецької міської ради № 01-05/1-09-702 від 27.09.2023, відомості про Чернівецьке орендне торговельно-виробниче підприємство “Чернівціліспостачторг” не міститься в Реєстрі суб`єктів підприємницької діяльності міста Чернівці. Окрім цього, акціонерне товариство закритого типу “Нова генерація” зареєстровано за рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 429/15 від 04.08.1992 та реорганізовано 14.09.1994 у зв`язку із приєднанням до Акціонерного товариства закритого виду “Оксана”. Акціонерне товариство закритого виду “Оксана” було створене шляхом перетворення Чернівецького орендного торговельно-виробничого підприємства та зареєстровано за рішення Виконавчого комітету Першотравневої районної ради народних депутатів м. Чернівці №921/2 від 09.02.1994. 
Відповідно до довідки Головного управління ДПС в Чернівецькій області від 25.08.2023, згідно інформації в ІТС “Податковий блок” АТ ЗТ “Оксана” не перебуває на обліку в ГУ ДПС у Чернівецькій області. Враховуючи вищевикладене, інформація щодо господарської діяльності АТ ЗТ “Оксана” відсутня.
У матеріалах справи містяться довідки Державного архіву Чернівецької області від 14.08.2023 та трудового архіву Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27.07.2023, із змісту яких видно, що документи акціонерного товариства закритого типу «Оксана» на зберігання до архівів не надходили. 
Із змісту довідки ТДВ «Біла Акація» від 17.08.2010 № 23 видно, що архівні матеріали колишнього відділу робітничого постачання Чернівецького лісокомбінату після його реорганізації 08.07.1991 в Чернівецьке орендне торгово-виробниче підприємство «Чернівціліспостачторг», а потім 01.09.1992 в ЗАТ «Нова генерація» згідно рішення Чернівецького виконкому Першотравневої ради народних депутатів за № 439/5 від 04.08.1992 (наказ № 37 від 25.08.1992), а пізніше було створено ЗАТ «Оксана», згідно рішення Чернівецького виконкому Першотравневої ради народних депутатів №21/2 від 09.02.1994 (наказ №11 від 31.03.1994 ), залишились в приміщенні, яке тепер належить ЗАТ «БІЛА АКАЦІЯ», яке було зареєстровано 16.01.1996 за №449-Р (Свідоцтво про державну реєстрацію видано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради), правонаступником якого являється ТДВ «БІЛА АКАЦІЯ», яке було створено в результаті перетворення (реорганізації) акціонерного товариства «БІЛА АКАЦІЯ» 29.12.2009.
Окрім вищенаведеного, в матеріалах справи містяться нотаріально посвідчені письмові заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в яких останні стверджували про трудову діяльність позивача в ОРС «Чернівецький лісокомбінат», яке в подальшому було перейменоване в Чернівецьке орендне торговельно-виробниче підприємство “Чернівціліспостачторг”, а згодом ЗАО “Оксана”, на різних посадах, в т.ч. товарознавця, бухгалтера, директора.
Підставою для не зарахування до страхового стажу позивача вказаного періоду слугували висновки відповідача, що період роботи з 25.09.1985 по 15.01.1996, оскільки в трудовій книжці серії НОМЕР_1 запис про звільнення завірено нечитабельною печаткою, що унеможливлює визначення назви установи, яка здійснила запис про звільнення. Періоди трудової діяльності згідно протоколу опитування свідків № 7 від 29.09.2023 також не враховано до розрахунку страхового стажу, оскільки відсутні дані про ліквідацію підприємства або відсутності документів з інших причин (із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими, надзвичайними ситуаціями), натомість наявна лише інформація про те, що АТ ЗТ "Оксана" не перебуває на обліку в ГУ ДПІ у Чернівецькій області. Окрім того, в матеріалах електронної пенсійної справи одного зі свідків наявна довідка про те, що документи колишнього відділу робітничого постачання Чернівецького лісокомбінату (в подальшому ЗАТ "Оксана") знаходяться в приміщенні ТДВ "Біла акація" за адресою пров. Складський, буд 8 м. Чернівці.
Досліджуючи правомірність вказаних висновків, суд зазначає та враховує таке.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 у справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
Наведене додатково підтверджується тим, що на час первинного заповнення трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 25.08.1985 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затверджена постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162).
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції № 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Водночас, на час подальшого заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).
Положеннями пункту 1.1 Інструкції № 58 визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно з пунктом 1.5 Інструкції № 58 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Суд зазначає, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
Суд також бере до уваги те, що обставини, які слід встановити у цій справі, значно віддалені у часі, а також враховує відсутність вини позивача, оскільки обов`язок належного оформлення підтверджуючих стаж документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.
Під час розгляду справи по суті, суд враховує, що в трудовій книжці НОМЕР_1 від 25.08.1985 період роботи з 25.09.1985 по 15.01.1996 є неперервним.
Доводи наведені в оскаржуваному рішенні про те, що запис про звільнення завірений нечитабельною печаткою, що унеможливлює визначення назви установи, яка здійснила запис про звільнення, суд відхиляє, оскільки наведена обставина не вказує, що засвідчений нею запис є неправдивим.
Крім цього, трудова книжка позивача містить відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи.
Відповідач не надав суду жодних доказів, що відомості, які містяться в трудовій книжці НОМЕР_1 від 25.08.1985, містять неправдиві або недостовірні дані. В судовому порядку трудова книжка позивача недійсною також не визнавалась.
Частиною 3 ст. 44 Закону № 1058-IV встановлено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності 
Згідно з п.п. 2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.
Суд зазначає, що у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів, відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.
Однак, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача.
Таким чином, недоліки оформлення трудової книжки не можуть слугувати підставами для відмови позивачеві у зарахуванні спірного періоду роботи до загального страхового стажу на підставі трудової книжки.
З огляду на наведене, суд вважає, що оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії, прийнято пенсійним органом без урахування всіх обставин по справі, що мають значення для його прийняття та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи наведене, період з 25.09.1985 по 15.09.1996 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача. 

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з 19.01.2023, суд зазначає наступне. 
Згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.
У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та (або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Верховний Суд, зокрема у постановах від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 дійшов подібного висновку та вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Суд звертає увагу, що поняття дискреційних повноважень наведене у п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону № 2073-IX дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону № 2073-IX здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:
дискреційне повноваження передбачено законом;
дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;
правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;
вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийнятого оскаржуваного рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде, окрім визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, і зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу позивача період роботи з 25.09.1985 по 15.01.1996.
Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.
Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності, фактично, оскаржуваного рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. 
Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 8 ст. 139 КАС України).
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Зважаючи на наведене, стягненню на користь позивача підлягає сума сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 9, 72 – 77, 90, 134, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 02.09.2025 № 241670056674 про відмову в призначенні пенсії.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08.2024 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 25.09.1985 по 15.01.1996.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 1211,20 грн.
5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. 

Повне найменування учасників процесу:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, м. Чернівці, код ЄДРПОУ 40329345).

Суддя В.К. Левицький