ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №295/2314/25 Головуючий у 1-й інст. Єригіна І. М. 
Категорія 56 Доповідач Панкеєва В. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючої судді: Панкеєвої В.А.,
суддів: Галацевич О.М.,
Павицької Т.М.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін у м. Житомирі цивільну справу 295/2314/25 за позовом Житомирського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 
за апеляційною скаргою Житомирського обласного центру зайнятості 
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Єригіної І.М. у м. Житомирі
встановив:

У лютому 2025 року Житомирський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманої суми державної допомоги по безробіттю у розмірі 6448,38 грн, виплаченої за період з 03.07.2009 по 29.07.2009, з 10.11.2009 по 08.10.2010 та відшкодування судових витрат. 
Позов мотивовано тим, що звертаючись із заявою про надання статусу безробітного та виплату державної допомоги по безробіттю, відповідач приховав той факт, що він є засновником, керівником та підписантом МПП "Берілл", що виключає можливість реєстрації як безробітного та виплати допомоги по безробіттю.
Богунський районний суд м. Житомира рішенням від 23 грудня 2025 року у задоволенні позову Житомирського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів, відмовив.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Житомирський обласний центр зайнятості подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без повного з`ясування обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення.
На думку позивача, суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та не надав належної оцінки доказам, які свідчать про умисне неподання відповідачем достовірної інформації, що впливає на визначення його правового статусу як безробітного.
Так, позивач зазначає, що відповідно до персональних карток відповідача №065001909062600001 та №065001809111000005, заповнених на підставі поданої ним інформації, останнім місцем роботи відповідача зазначено Поліське державне підприємство геодезії, картографії та кадастру, тоді як фактично він на той час був керівником приватного підприємства "Берілл", про що орган зайнятості повідомлено не було.
Крім того, у заявах про надання статусу безробітного від 03 липня 2009 року та 10 листопада 2009 року відповідач не повідомив про обставини, що свідчать про його належність до зайнятого населення у розумінні статті 1 Закону України "Про зайнятість населення", а у заяві від 12 жовтня 2018 року власноруч зазначив, що не є засновником чи керівником будь-якого підприємства, що не відповідає даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. На переконання апелянта, такі дії відповідача свідчать про подання ним недостовірних відомостей, що стали підставою для надання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю, а отже спростовують відсутність умислу в його діях.
Позивач також зазначає, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної правової оцінки доказам порушення відповідачем обов`язків застрахованої особи, передбачених частиною другою статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", зокрема щодо своєчасного подання відомостей про обставини, які впливають на умови виплати матеріального забезпечення.
Апелянт наголошує, що відповідач не міг бути віднесений до категорії безробітних, оскільки як на момент подання заяв, так і протягом усього періоду перебування на обліку в центрі зайнятості та отримання допомоги, він був засновником, керівником та підписантом приватного підприємства "Берілл", діяльність якого пов`язана з отриманням прибутку та не була припинена у встановленому законом порядку.
Посилання відповідача на відсутність отримання доходу або прибутку від діяльності підприємства апелянт вважає безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 42 Господарського кодексу України підприємництво є самостійною, ініціативною, систематичною діяльністю, що здійснюється на власний ризик з метою отримання прибутку, а тому сам факт неотримання прибутку не свідчить про відсутність господарської діяльності.
Крім того, апелянт зазначає, що керівник підприємства за загальним правилом виконує управлінські функції, пов`язані з організацією діяльності юридичної особи, та має право на оплату праці відповідно до статті 43 Конституції України і Закону України "Про оплату праці", що також свідчить про його залученість до трудової діяльності. Звертає увагу, що додаткові докази, подані відповідачем (відомості про нарахування та перерахування страхових внесків за 2009-2010 роки), були прийняті судом першої інстанції з порушенням процесуальних норм, оскільки подані після закінчення встановлених строків без зазначення поважних причин їх несвоєчасного подання.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Згідно з положеннями ч.1-2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Частиною першою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У відзиві від 03 березня 2026 року на апеляційну скаргу відповідач зазначив, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку згідно з законодавством України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права щодо не доведення позивачем недобросовісності відповідача та його вини у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення ОСОБА_1 про те, що він є засновником, керівником та підписантом МПП "Берілл" з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю. 
Посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 03.07.2009, 10.11.2009 та 12.10.2018 ОСОБА_1 звертався до Житомирського МЦЗ із заявами про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю відповідно до Законів України "Про зайнятість населення" та "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (а.с.8-10).
У вказаних заявах про надання статусу безробітного відповідач ОСОБА_1 підтвердив своїм підписом про те, що в даний час не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, тощо.
У заяві від 12.10.2018 ОСОБА_1 додатково зазначив, що не являється засновником, співзасновником, ліквідатором та підписантом будь-якої організації, не є присяжним в суді (а.с.10 зв.).
Згідно Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення за №498 від 20.11.2018 встановлено, що ОСОБА_1 є засновником, керівником та підписантом малого приватного підприємства "Берілл" (а.с.11).
Наказом директора Житомирського міського центру зайнятості № 238 від 22.11.2018 у зв`язку з виявленням факту належності особи до числа зайнятих в період отримання статусу безробітного наказано вжити заходів по поверненню коштів у сумі 6448,38 грн, виплачених ОСОБА_1 у вигляді допомоги по безробіттю за період перебування на обліку з 03.07.2009 по 30.07.2009 - 460,59 грн, з 10.11.2009 по 09.12.2010 - 5987,79 грн (а.с15).
23.11.2018 Житомирським міським центром зайнятості було направлено ОСОБА_1 лист з вимогою сплатити 6448,38 грн (а.с.13). 
Добровільно у встановлений строк кошти повернуто не було.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено недобросовісність ОСОБА_1 та його вини у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про те, що він є засновником, керівником та підписантом МПП "Берілл" з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача виплаченої йому допомоги по безробіттю.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правові, економічні та організаційні основи зайнятості населення України і його захисту від безробіття, а також соціальні гарантії з боку держави в реалізації громадянами права на працю визначає Закон України "Про зайнятість населення" від 01 березня 1991 року № 803-XII (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - Закон № 803-XII).
За приписами ст.1 Закону № 803-XII зайнятість - це діяльність громадян, пов`язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. Зайнятість населення, що проживає на території України, забезпечується державою шляхом проведення активної соціально-економічної політики, спрямованої на задоволення його потреб у добровільному виборі виду діяльності, стимулювання створення нових робочих місць і розвитку підприємництва. 
Громадяни України вільно обирають види діяльності, які не заборонені законодавством, у тому числі і не пов`язані з виконанням оплачуваної роботи, а також професію, місце роботи відповідно до своїх здібностей.
Відповідно до ст.2 Закону № 803-XII безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.
Не можуть бути визнані безробітними громадяни: а) віком до 16 років, за винятком тих, які працювали і були вивільнені у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, реорганізацією, перепрофілюванням і ліквідацією підприємства, установи і організації або скороченням чисельності (штату); б) які вперше шукають роботу і не мають професії (спеціальності), в тому числі випускники загальноосвітніх шкіл, у разі відмови їх від проходження професійної підготовки або від оплачуваної роботи, включаючи роботу тимчасового характеру, яка не потребує професійної підготовки; в) які відмовились від двох пропозицій підходящої роботи з моменту реєстрації їх у службі зайнятості як осіб, які шукають роботу; г) які мають право на пенсію за віком, у тому числі на пільгових умовах, на пенсію за вислугу років та скористалися цим правом або досягли встановленого законом пенсійного віку.
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних державною службою зайнятості визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 219 затверджений Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних (далі - Порядок № 219).
Згідно п.12 Порядку для одержання статусу безробітного громадянин особисто подає у день, що настає після закінчення встановленого строку для пошуку підходящої роботи, до центру зайнятості заяву із зазначенням у ній інформації про те, що він не займається видами діяльності, що визначені частиною третьою статті 1 Закону України "Про зайнятість населення" і не отримує пенсію на пільгових умовах, а також копію довідки про його ідентифікаційний номер. 
Частиною 3 статті 1 Закон № 803-XII в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах: а) працюючі по найму на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності, у міжнародних та іноземних організаціях в Україні і за кордоном, у фізичних осіб; б) громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України "Про особисте селянське господарство"; в) обрані, призначені або затверджені на оплачувану посаду в органах державної влади, управління та громадських об`єднаннях; г) які проходять службу в Збройних Силах України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, військах внутрішньої та конвойної охорони і Цивільної оборони України, органах внутрішніх справ України, інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, альтернативну (невійськову) службу; е) які проходять професійну підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації з відривом від виробництва; навчаються в денних загальноосвітніх школах і вищих навчальних закладах; ж) працюючі громадяни інших країн, які тимчасово перебувають в Україні і виконують функції, не пов`язані із забезпеченням діяльності посольств і місій. Законодавством України можуть передбачатися й інші категорії зайнятого населення.
Умови та тривалість виплати допомоги по безробіттю визначає стаття 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02 березня 2000 року № 1533-ІІІ (далі - Закон № 1533-ІІІ).
Право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж сім місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини другої статті 36 Закону № 1533-ІІІ застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. 
Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (частина третя статті 36 Закону № 1533-ІІІ).
Пунктами 2-3 частини 1 статті 44 Закону № 5067-VI передбачено, що зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону та збереження права на виплату допомоги по безробіттю на період участі у громадських та інших роботах тимчасового характеру (тривалістю до 180 днів, зокрема у разі заміщення тимчасово відсутнього працівника) у розмірах, встановлених до укладення ними строкового трудового договору на участь у таких роботах.
Відповідно до ч.3 ст.44 Закону № 5067-VI відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.
Виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості (п.8 ч.1 ст.31 Закону № 1533-ІІІ).
Зі змісту наведеного вбачається, що умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. Відтак, позивач, який є суб`єктом владних повноважень, повинен довести недобросовісність набувача та наявність вини у формі прямого умислу застрахованої особи, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 802/1206/17-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 та від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц. 
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч.1 ст.1212 ЦК України).
Відповідно до статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Тобто, законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у ст.1215 ЦК України передбачені загальні випадки за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що ОСОБА_1 у період перебування на обліку в Житомирському МЦЗ як безробітний, а саме з 03.07.2009 по 29.07.2009 та з 10.11.2009 по 08.10.2010 був засновником, керівником та підписантом МПП "Берілл".
Судом встановлено, що юридична особа - малого приватного підприємства "Берілл", код ЄДРПОУ 20429662, зареєстрована 09.03.1996. Уповноваженою особою, керівником та підписантом є Березюк Валерій Арсентійович .
На спростування доводів позовної заяви відповідачем до суду першої інстанції було надано Розпорядження малого приватного підприємства "Берілл" "передачі повноважень директора засновнику/власнику" від 18.10.2002 №1, за умов, економічної кризи, підприємство тимчасово припиняє свою діяльність. Усіх працівників (у тому числі директора) звільнити відповідно до чинного законодавства. Керуючись ст.65 Господарського кодексу України на засновника покладаються тимчасові функції з управління діяльністю підприємства (без укладення трудового договору/контракту) на період, тимчасового припинення своєї діяльності, посада директора залишається вакантною. 1) подати держреєстратору реєстраційну картку за ф. № 4 про внесення змін до відомостей про юрособу, які містяться в Єдиному держреєстрі юрособ і фізосіб-підприємців. 2) повідомити податковий орган про те, що засновник/власник уповноважений на складання та подання звітності. Для цього протягом 10 днів з моменту внесення держреєстратором змін подати до органу ДФСУ реєстраційну заяву за ф. № 1-ОПП з позначкою "Зміни" з відомостями про осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського та/або податкового обліку підприємства. При цьому дані засновника/власника потрібно буде відобразити як у полі "Керівник", так і в полі, яке призначене для зазначення особи, відповідальної за подання звітності (а.с.51).
Розрахункова відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за 2 квартал 2009 року малого приватного підприємства "Берілл" свідчить про відсутність працюючих осіб на підприємстві, нарахувань виплат, на які нараховуються страхові внески та відсутність внесків до Фонду (а.с.52). 
З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 з відмітками про працевлаштування та Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом за період січень 2004 року - лютий 2025 року з яких встановлено, що в період з 03.07.2009 по 29.07.2009 та з 10.11.2009 по 08.10.2010 не працював, інших доходів, крім допомоги по безробіттю, не отримував (а.с.47-53).
Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 01.04.2025 встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У зазначений строк відповідачу надано право надіслати суду всі наявні у нього докази на підтвердження заперечення проти позову, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи згідно ч.3 ст.83 ЦПК України (а.с.40).
Копію даної ухвали відповідач отримав 19.04.2025 та 01.05.2025 подав відзив на позов разом з доказами (а.с.44-54). Отже, відповідач подав докази на підтвердження своїх заперечень проти позову у строк встановлений судом.
Доводи апеляційної скарги про залучення доказів за відсутності поважних причин несвоєчасного їх подання є безпідставними.
Позивач у даній справі, як суб'єкт владних повноважень, повинен довести недобросовісність та вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про отримання грошової допомоги з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю. Отже, недоведення недобросовісності та вини застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про отримання грошової допомоги з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю позивачем є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що також повністю узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №545/163/17 та від 24.04.2019 у справі №757/17820/17-ц.
При цьому призначення вказаної допомоги по безробіттю пов'язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не сам факт формальної реєстрації особи як суб'єкта підприємницької діяльності, а реальне здійснення такої діяльності та отримання доходу від неї, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування. 
У матеріалах даної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з малим приватним підприємством "Берілл" та/або отримував дохід (заробітну плату чи інший дохід), окрім допомоги по безробіттю, у спірний період, тому на думку колегії суддів, доводи позивача про умисне зловживання відповідачем своїми обов`язками не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Позивачем не доведено недобросовісності відповідача та його вини у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення зазначеної інформації з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю, таких обставин і доказів матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч.3 ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та ст.1212 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача виплаченої допомоги по безробіттю.
Доводами апеляційної скарги позивача не спростовано факт відсутності добросовісності дій відповідача при отриманні соціальної виплати, а також умисне невиконання ним своїх обов`язків та зловживання ними з метою безпідставного заволодіння коштами Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України, виплачених в якості матеріального забезпечення на випадок безробіття, тому суд апеляційної інстанції відхиляє їх як необґрунтовані.
Суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України щодо оцінки доказів і ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення в цивільній справі, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірено та надано їм належну оцінку, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Житомирського обласного центру зайнятості залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В.А. Панкеєва

Судді: О.М. Галацевич

Т.М. Павицька