ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2311/26 Справа № 175/2526/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Краснокутська Н. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/2526/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кайко Ольга Петрівна, приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко Вікторія Аркадіївна, про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Краснокутської Н.С., -
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним.
В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16 вересня 2024 року, актовий запис №77.
12 серпня 2014 року ОСОБА_3 було складено заповіт серії НАА № 970487, яким вона заповіла ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось.
Вказує, що 20 вересня 2024 року позивачем було подано заяву до приватного нотаріуса Кайко О.П. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 за заповітом, однак 30 жовтня 2024 року було отримано лист від приватного нотаріуса Кайко О.П., у якому було повідомлено заявницю (позивача) про те, що ОСОБА_3 після оформлення заповіту на ім`я позивача було складено новий заповіт ННР № 343264 щодо усієї спадщини на ім`я іншої особи.
Зазначає, що вона та її чоловік, ОСОБА_4 починаючи з 2013 року доглядали за ОСОБА_3 , постійно допомагали їй по домогосподарству, зверталися від її імені в органи місцевого самоврядування, Пенсійного фонду України, а також в інші установи та організації для вирішення питань саме на користь померлої ОСОБА_3 , остання у свою чергу виявила бажання написати заповіт на своє майно на свою племінницю – ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою, виданою Обухівською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області №38 від 17 лютого 2025 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована з 08 квітня 1976 року по день смерті у АДРЕСА_1 . На день її смерті за вказаною адресою ніхто не зареєстрований.
При укладанні декларації № 0001-РК10-89F0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 обрала довіреною особою для повідомлень у разі настання екстрених випадків ОСОБА_4 .
Окрім цього, 20 січня 2022 року ОСОБА_3 уповноважила довіреністю, зареєстрованою у реєстрі за № 72 на представництво власних інтересів ОСОБА_4 , який вчиняв різного роду юридично-значимі дії в її інтересах.
Позивач та її чоловік займалися також похованням померлої, що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_5 .
Зазначає, що більше 10 останніх років життя, а саме: починаючи із 2013 року позивач та її чоловік брали участь у вирішенні проблемних питань померлої ОСОБА_3 , допомагали їй у життєвих проблемах, піклувалися про неї, фактично знаходилися поряд і під час останніх днів життя, організували та провели поховання за власний рахунок. Дізнавшись про існування іншого заповіту на ім`я ОСОБА_2 були дуже здивовані.
У зв`язку з чим, просила визнати заповіт ОСОБА_3 , згідно з яким, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 заповідано все її майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А. від 2018 року - недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на неповному дослідженні обставин, що мають істотне значення для розгляду справи та не відповідає нормам матеріального права, а тому підлягає скасуванню.
В обґрунтування скарги зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що питання недійсності заповіту врегульовано виключно ч.2 ст.1257 ЦК України, яка передбачає лише дві підстави недійсності заповіту.
Суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання оскаржуваного заповіту спадкодавець не розуміла значення свої дій та не могла ними керувати, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.
Вважає, що складений  ОСОБА_3 заповіт був вчинений під впливом помилки, яка виникла внаслідок введення спадкодавиці в оману родичами, які діяли на користь відповідача ОСОБА_2 .
У зв`язку з чим просить рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Горовий С.О. в судовому засідання апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.09.2024 року, актовий запис №77.
12 серпня 2014 року ОСОБА_3 було складено заповіт серії НАА №970487, яким вона заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось.
20 вересня 2024 року позивачем було подано заяву до приватного нотаріуса Кайко О.П. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 за заповітом.
30 жовтня 2024 року було отримано лист від приватного нотаріуса Кайко О.П., у якому було повідомлено заявницю (позивача) про те, що ОСОБА_3 після оформлення заповіту на ім`я позивача було складено новий заповіт серії ННР № 343264 щодо усієї спадщини на ім`я іншої особи.
В позовній заяві зазначено, що позивач та її чоловік, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з 2013 року доглядали за ОСОБА_3 , постійно допомагали їй по домогосподарству, зверталися від її імені в органи місцевого самоврядування, Пенсійного фонду України, а також в інші установи та організації для вирішення питань саме на користь померлої ОСОБА_3 , остання у свою чергу виявила бажання написати заповіт на своє майно на свою племінницю – ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою, виданою Обухівською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області №38 від 17 лютого 2025 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована з 08 квітня 1976 року по день смерті у АДРЕСА_1 . На день її смерті за вказаною адресою ніхто не зареєстрований.
Відповідно до декларації №0001-РК10-89F0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 обрала довіреною особою для повідомлень у разі настання екстрених випадків ОСОБА_4 .
20 січня 2022 року ОСОБА_3 уповноважила довіреністю, зареєстрованою у реєстрі за №72 на представництво власних інтересів ОСОБА_4 , який вчиняв різного роду юридично-значимі дії в її інтересах.
Згідно довідки ФОП ОСОБА_5 позивач та її чоловік займались також похованням померлої.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання оскаржуваного заповіту спадкодавець не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, а фактично підстави позовних вимог позивачки базуються на її суб`єктивних припущеннях. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.
У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У справі, що яка переглядається, ОСОБА_1 звернулась із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись зокрема на те, що спадкодавець не підписувала оспорюваний заповіт, його умови не погоджувала, її волевиявлення не було вільним.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони, або іншої заінтересованої особи, шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19) зазначено, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого, чи інша заінтересована особа, вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту.

Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту серії ННР №343264 від 09 жовтня 2018 року, до підписання він прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 та власноручно нею підписаний об 15 год. 00 хв. за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Обухівка, вул.Пушкінський спуск, буд.13 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А.
Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту серії ННР №343264 від 09 жовтня 2018 року, спадкодавець не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, протилежного позивачем суду не надано. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. 
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги судом відхиляються, оскільки фактично зводяться до переоцінки висновків суду, не підтверджуються належними та допустимими доказами. Суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом першої інстанції повно та всебічно, з правильним застосуванням норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом першої інстанції, то суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року -залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 25.03.2026р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв