ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2563/26 Справа № 204/15394/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чередниченко Анна Віталіївна, на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2025 року у складі судді Чудопалової С.В. у цивільній справі № 204/15394/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства фірма “Антоніо і К” про стягнення заборгованості за договором позики, –
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ППФ «Антоніо І К», на предмет стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ППВ «Антоніо І К» на свою користь заборгованість за договором № 06/03-1 від 06 березня 2018 року у розмірі 7 825 519,39 грн, які є еквівалентом 216 413,7 дол. США; 3 % річних у розмірі 629 771,06 грн, мотивуючи це тим, що 06 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики 06/03-1, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв кошти у розмірі 5 864 652,30 грн, що на день передачі коштів становило еквівалент 220 062 доларів США, терміном до 01 серпня 2018 року.
06 березня 2018 року між позивачем та ППФ «Антоніо І К» укладено договір поруки № 06/03-2, відповідно до умов якого юридична особа на добровільних засад зобов`язалась солідарно з ОСОБА_2 відповідати перед позивачем за виконання боржником зобов`язання за договором позики № 06/03-1 від 06 березня 2018 року.
Позивач вказував, що ОСОБА_2 05 липня 2021 року повернув позивачу частину позики в готівковій формі у розмірі 100 000 грн, які в еквіваленті на дату складання розписки від 05 липня 2021 року та отримання грошових коштів становили 3 648,30 доларів США. Однак, станом на теперішній час останній одержані у позику грошові кошти в повному обсязі не повернув, тому позивач змушений був звернутися до суду для захисту своїх прав.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав встановлення факту порушення майнових прав позивача з боку відповідачів, однак пропуском позивачем строку позовної давності та припиненням поруки, строк пред`явлення вимог в якому встановлено 3 роки, які вже сплинули (а.с.178-182 Том І).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Чередниченко А.В. у березні 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення із повним задоволенням позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що до матеріалів справи позивачем було долучено розписку від 05 липня 2021 року про отримання позивачем від відповідача грошових коштів у розмірі 100 000 грн в рахунок погашення боргу за договором позики. Вважає, що дана обставина свідчить про визнання відповідачем боргових зобов`язань перед позивачем.
Скаржник наголошує на тому, що періодичні зустрічі між позивачем та відповідачем протягом строку, починаючи із 06 березня 2018 року (дата укладення Договору позики) та по 2023 рік (включно) можуть підтверджувати факт переривання строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 постійно наголошувалося про його скрутне матеріальне становище, та про те, що необхідно надати останньому час, для добровільного погашення заборгованості за договором позики. В свою чергу, після чергових домовленостей, ОСОБА_2 було передано ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 грн в рахунок часткового погашення заборгованості, про що і свідчить розписка від 05 липня 2021 року, чому судом першої інстанції не надано належної правової оцінки.
Також скаржник зазначив, що судом першої інстанції помилково не встановлено переривання строку позовної давності по періоду шляхом сплати відповідачем ОСОБА_2 частини коштів у липні 2021 року, при цьому не враховано, що строк позовної давності на час дії карантину та військового стану зупинявся і на день подання цього позову не закінчився. 
Інші учасники справи, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає продовженню розгляду скарги по суті.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишено без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року залишено без змін (а.с.226-234 Том ІІ).
Постанова апеляційного суду мотивована погодженням з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із цим позовом, враховуючи, що існують три окремі грошові зобов`язання на суму 43 000 доларів США, яка згідно договору повинна бути повернути до 30 квітня 2018 року; на суму 42 062 доларів США, яка згідно договору повинна бути повернути до 30 червня 2018 року та на суму 135 000 доларів США, яка згідно договору повинна бути повернути до 15 серпня 2018 року. Факт отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та наявності розписки сторонами не заперечувався.  При цьому зазначено, що позовна даність за кожним окремим договором сплила у 2021 році, тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом лише у листопаді 2023 року, не довівши існування обставин непереборної сили, які у зв`язку із запровадження на території України воєнного стану та карантину, перешкоджали йому здійснити всі необхідні процесуальні дії для своєчасного звернення до суду із цим позовом, а сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні, як і карантину не є підставою для поновлення процесуального строку. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою Дніпровського апеляційного суду, у липні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника подав касаційну скаргу, за розглядом якої постановою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року його касаційну скаргу задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2025 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.116-128 Том ІІ).
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу, що позивач в апеляційній скарзі оскаржував судове рішення першої інстанції повністю (а.с.186 - 193), втім, апеляційний суд навів лише аргументи щодо позовної давності. Натомість стосовно вимог до поручителя по суті рішення не перевірив та не звернув уваги на пред`явлення позивачем вимог до поручителя. Також апеляційний суд не врахував, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 559 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України); у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 559 ЦК продовжуються на строк його дії (пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції, чинній на момент звернення з позовом). Разом з цим відзначено, що апеляційний суд не звернув уваги, що парламентом продовжувалася позовна давність і строк поруки на період карантину та воєнного стану.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглядаючи повторно апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, врахувавши висновки Верховного Суду у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з повним задоволенням позовних вимог, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №06/03-1, згідно з умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 5 864 652,30 грн, що на день передачі коштів становило еквівалент 220 062 доларів США, терміном до 01 серпня 2018 року, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж саму суду грошових коштів, позика є безпроцентною (а.с.11 Том І).
Факт укладання даного договору учасниками справи не оспорювався.
Відповідно до п. 2.3 вказаного договору, позика повертається позичальником в наступні строки: щомісячний платіж у розмірі 1 145 950,00 грн, що еквівалентно 43000 доларів США повинен повернутий бути в строк до 30 квітня 2018 року, платіж на суму 1 120 952,30 грн, що еквівалентно 42062 доларів США повинен повернутий бути у строк до 30 червня 2018 року, 3 597 750,00 грн, що еквівалентно 135000 доларів США повинні бути повернуті у строк до 15 серпня 2018 року.
Крім того, 06 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ППФ «Антоніо І К» було укладено договір поруки № 06/03-2, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засад зобов`язався солідарно з ОСОБА_2 відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язання за договором позики № 06/03-1 від 06 березня 2018 року (а.с.13 Том І).
Згідно п. 1.2 вказаного договору, сторони встановили, що зобов`язання поручителя перед кредитором є безумовним і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором - не потребують. 
Відповідно до п. 2.1 договору поруки, сторони визначили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по договору позики, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором в сумі визначеній у таких договорах та умов цього договору.
У відповідності до п.5.1 договору поруки, встановлено, що якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку зобов`язання за договором позики не пред`явить позов до поручителя, то порука припиняється.
На підтвердження передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики у сумі 5 864 652,30 грн, що в еквіваленті на дату отримання коштів складає 220 062 доларів США, складена розписка від 06 березня 2018 року(а.с.15 Том І), в якій вказано, що відповідач зобов`язався вищевказану суму повернути не пізніше 15 серпня 2018 року, частинами узгодженими п. 2.3. договору позики № 06/03-1 від 06 березня 2018 року.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач виконав всі обов`язки покладені на нього в договорі позики та договорі поруки від 06 березня 2018 року, однак ОСОБА_2 станом на теперішній час покладені на нього обов`язки в повному обсязі не виконав та взяті грошові кошти не повернув.
Крім цього судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2021 року ОСОБА_2 повернув частину грошових коштів в готівковій формі у розмірі 100 000 грн, які в еквіваленті на дату отримання вказаних грошових коштів становили 3 648,30 доларів США, на підтвердження чого надав відповідну розписку, яка підписана лише ОСОБА_1 (а.с.19 Том І).
Також позивач зазначає, що намагався в позасудовому порядку за своєю вимогою отримати грошові кошти у розмірі 6 161 736 грн, які за курсом НБУ еквівалентно 220 062 доларів США, надані відповідачу, що підтверджується письмовою вимогою, направленою 21 квітня 2021 року на адресу ОСОБА_2 (а.с.17 Том І). Така ж письмова вимога 28 квітня 2021 року була направлена на адресу поручителя ПП фірмі «Антоніо І К», яке несе солідарну відповідальність за договором № 06/03-1 (а.с.18 Том І).
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що між сторонами виникли договірні боргові зобов`язанні, як з основним боржником ОСОБА_2 , так і з солідарним боржником ПП фірма “Антоніо І К” — поручителем за належне виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення позики у визначеному розмірі та у строки, визначені договором позики, які регулюються ст. 509,626,628,629,638,1046,1047,1049 ЦК України. Підставою для такого висновку суд першої інстанції слугувало те, що наявна в матеріалах справи розписка, яка була 06 березня 2018 року написана власноруч ОСОБА_2 , свідчить про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою підтверджується, як факт отримання позичальником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути не пізніше 15 серпня 2018 року. Враховуючи, що оригінал боргової розписки перебуває у позивача (без зазначення у ній відомостей про повернення оспорюваних сум), свідчить про те, що грошове зобов`язання не виконане. Однак, суд першої інстанції, врахувавши порушення майнових прав позивача з боку відповідачів, вважав, що укладений між сторонами договір позики встановив три окремі зобов`язання та кожне по собі зобов`язання підлягає відповідному самостійному аналізу і щодо кожного зобов`язання окремо відраховується позовна давність.
Суд першої інстанції також встановив, що, за вимогами ст. 257,261,266,267 ЦК України, згідно укладеного між сторонами договору вбачається, що він є строковим, оскільки між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 чітко визначено терміни повернення коштів, а тому у даному випадку безсумнівним є факт, що в день спливу строку погашення, позивачу вже було достеменно відомо про порушення його права і відповідно з даного дня розпочато перебіг позовної давності. 
Оскільки існують три окремі грошові зобов`язання: на суму 43 000 дол. США, яка згідно з договором повинна бути повернута до 30 квітня 2018 року; на суму 42 062 дол. США, яка згідно з договором повинна бути повернута до 30 червня 2018 року; на суму 135 000 дол. США, яка згідно з договором повинна бути повернути до 15 серпня 2018 року, вимоги до позичальника ОСОБА_2 є обґрунтованими, але пропущена позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем.  При цьому, суд першої інстанції вважав, що позивачем не зазначено обставин та не надано доказів, які б доводили, що запровадження карантинних заходів та воєнний стан не дозволяли йому скористатись судовим захистом, а стосовно вимог до поручителя, то порука є припиненою, адже сплинуло три роки, що передбачені договором поруки. Позовна давність сплила ще у 2021 році, а сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Позивач не довів існування обставин непереборної сили, які у зв`язку із запровадження на території України воєнного стану та карантину перешкоджали йому здійснити всі необхідні процесуальні дії для своєчасного звернення до суду із цим позовом. Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження обставин непереборної сили, які унеможливили подання позову на час карантину та до початку запровадження на території України воєнного стану.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 листопада 2025 року у даній справі, щодо застосування строків позовної давності, що потягло за собою передчасну відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
У відповідності до ч.1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.
У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Разом з тим, згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.
Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч.1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, зі змісту вказаних норм закону вбачається, що наявність у кредитора (позивача) на руках оригіналу розписки, а також відсутність розписки кредитора про повернення боргу свідчить про невиконання боржником (відповідачем) свого зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що договір позики укладений у належній простій письмовій формі. Факт отримання позики у розмірі платежу 1 145 950,00 грн, що еквівалентно 43000 доларів США; платежу на суму 1 120 952,30 грн, що еквівалентно 42062 доларів США; платежу у розмірі 3 597 750,00 грн, що еквівалентно 135000 доларів США грн; а всього — 5 864 652,30 грн, відповідачем не спростований., тим більше, що відповідачем ОСОБА_2 на виконання умов договору позики позивачеві частково сплачено 100 000 грн, при цьому останнім не надано доказів повернення боргу позивачу в цілому, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неприйняття судом першої інстанції як належного доказу підписаної 05 липня 2021 року розписки позивачем на повернення відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 100 000 грн, з підстав недоведеності позивачем передання йому цих коштів відповідачем та відсутність підпису ОСОБА_2 у цій розписці, колегія суддів приймає до уваги та наголошує, що відповідачем ОСОБА_2 факт отримання від нього позивачем зазначених коштів не спростований жодним доказом, а тому не можна вважати, що відповідач не виконав свої зобов`язання на повернення коштів хоча б у такому розмірі, що повністю визнає позивач ОСОБА_1 , як позикодавець, та про що склав відповідну розписку, як то передбачено положеннями ст. 545 ЦК України.
Колегія суддів враховує повернення коштів ОСОБА_2 . ОСОБА_1 у цьому розмірі, та зазначає і про те, що заявляючи цей позов, останній розрахував суму заборгованості ОСОБА_2 за договором позики, відрахувавши зазначену суму у 100 000 грн.
З наведено колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 06 березня 2018 року суми позики у розмірі 7 825 519,39 грн, що є еквівалентом на день подання позову 216 413,70 доларів США. 
Разом з цим, колегія суддів відзначає, що у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, встановлена відповідальність боржника за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Колегія суддів з досліджених умов договору позики №06/03-1 від 06 березня 2018 року доходить висновку, що договором позики не передбачено відповідальність у вигляді штрафних санкцій у разі невиконання чи неналежного виконання божником умов цього договору позики, тому позивач має захистити свої порушені майнові права, враховуючи користування відповідачем його коштами поза встановленими строками повернення позики.
Розрахунок 3 % річних проведений позивачем у відповідності до положень ст. 625 ЦК України та на заборгованість, яка виникла у ОСОБА_2 за період з 16 серпня 2018 року по 23 лютого 2022 року, враховуючи п.15 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).
Відтак, колегія суддів, погоджуючись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , наголошує, що відповідачем ОСОБА_2 , як основним боржником за договором позики, не надавалось контррозрахунку як за основним богом, так і за нарахованими позивачем 3% річних, у відповідності до ст. 625 ЦК України, тому колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_2 також підлягає стягненню і сума 3% річних за вказаний період у розмірі 629 771,60 грн у відповідності до наданого розрахунку (а.с.20 Том І), що не викликає сумніву у суду.
Разом з цим у статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки(перше речення частини першої статті 559 ЦК України).
Так, колегією суддів встановлено, що п.5.1 договору поруки №06/03-2, укладеним 06 березня 2018 року між ПП фірма “Антоніо І К” та ОСОБА_1 , порука припиняється, зокрема, у разі якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку зобов`язань за договором позики не пред`явить позов до поручителя.
Як встановлено колегією суддів, строк виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики є 15 серпня 2018 року, відтак, і солідарним боржником ПП фірма “Антоніо І К” за договором поруки є та ж сама дата, з чого належить дійти висновку, що вимога до солідарного боржника повинна бути пред`явлена ОСОБА_1 до 15 серпня 2021 року.
Відповідач ОСОБА_2 заявив про застосування позовної давності, вважаючи, що між сторонами укладений договір позики 06 березня 2018 року з кінцевим терміном повернення 15 серпня 2018 року, тоді як позов пред`явлений ОСОБА_1 лише 17 листопада 2023 року.
Колегія суддів, враховуючи висновки Верховного Суду у цій справі, наголошує, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.
Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21)).
Для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18)).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).
Касаційний суд вже звертав увагу, що строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що:
«для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559,  681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції чинній на момент звернення з позовом).
Колегія суддів у даній справі встановлено, що термін повернення коштів за основним боржником ОСОБА_2 встановлений за кожним окремим зобов`язанням на суму 43 000 доларів США до 30 квітня 2018 року; на суму 42 062 доларів США до 30 червня 2018 року; на суму 135 000 доларів США до 15 серпня 2018 року.
Тобто, закінчення строку пред`явлення вимоги до відповідачів у цих правовідносинах закінчувалось 30 квітня 2021 року, 30 червня 2021 року та 15 серпня 2021 року як за положеннями ст. 257 ЦК України, так і за положеннями ст. 559 ЦК України, що узгоджується і з умовами договору поруки.
Однак, з зазначеними вище законодавчими змінами, які набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року, строки, визначені статтею 257,559 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21, від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Таким чином вимоги ОСОБА_1 відбулись у межах позовної давності та визначеного як ст. 257, так і ст. 559 ЦК України терміном звернення з вимогами щодо виконання зобов`язання відповідачів, як солідарних боржників, до суду. На момент звернення позивача з цим позовом у листопаді 2023 року до суду строк позовної давності та його право на пред`явлення цього позову не сплинули, адже карантин діяв до 30 червня 2023 року, а надалі діє воєнний стан з 24 лютого 2022 і до тепер.
Враховуючи викладене та погоджуючись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції наведених вище змін у законодавстві не врахував, дійшовши помилкового висновку щодо спливу позовної давності як до боржника ОСОБА_2 , так і до солідарного боржника — поручителя ПП фірма “Антоніо І К” у зв`язку із відсутністю доказів неможливості подання позову у строк до серпня 2021 року.
Колегія суддів з наведеного вище констатує, що відповідачами порушено майнові права позивача шляхом неповернення позики у строки, визначені як договором позики, так і договором поруки, що потребує захисту такого порушеного права, чого не врахував суд першої інстанції. Натомість, не знайшли свого підтвердження контраргументи відповідача ОСОБА_2 щодо застосування до цих правовідносин строку позовної давності, адже строк звернення до суду з цими вимогами у позивача не сплинув, як це встановлено, зокрема, у постанові Верховного Суду у даній справі та при повторному перегляді апеляційної скарги, а тому належить позовні вимоги про стягнення з відповідачів, як солідарних боржників, які не виконали взяті на себе грошові зобов`язання за договором позики та договором позики від 06 березня 2018 року, на користь позивача, як позикодавця, стягнути у солідарному порядку заборгованість за договором позики №06/03-1 від 06 березня 2018 року у розмірі 7 825 519,39 грн, що еквівалентно 216 413,7 доларів США, 3% річних у розмірі 629 771,60 грн.
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. 257, 261 ЦК України та безпідставно застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин, знайшли своє підтвердження, з якими повністю погоджується і колегія суддів.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, в порушення норм як матеріального, так і процесуального права, не з`ясував належним чином характер правових відносин, що склались між сторонами, не дослідив достатньо умов договору позики, не з`ясував у достатній мірі початку строку дії карантину та воєнного стану, положеннями про які змінено законодавство та продовжено строк звернення до суду з вимогами щодо стягнення коштів у виконання грошового зобов`язання, дійшовши помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цілому на підставі спливу строку позовної давності, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2025 року постановлено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про повне задоволення позовних вимог позивача. 
Разом з цим, за положеннями ч.13 ст.141 ЦПК України, з урахуванням скасування рішення суду першої інстанції та задоволенням позовних вимог, належить переглянути і питання розподілу судового збору.
За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При задоволенні позову, у даному випадку, необхідно стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі по 6 710 грн з кожного, враховуючи результат розгляду апеляційної скарги. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чередниченко Анна Віталіївна — задовольнити.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2025 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства фірма “Антоніо і К” про стягнення заборгованості за договором позики — задовольнити повністю.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , Приватного підприємства фірма “Антоніо і К”, ЄДРПОУ 21870923 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики №06/03-1 від 06 березня 2018 року у розмірі 7 825 519,39 грн, що еквівалентно 216 413,7 доларів США, 3% річних у розмірі 629 771,60 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 6 710 грн.
Стягнути з Приватного підприємства фірма “Антоніо і К”, ЄДРПОУ 21870923, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 6 710 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “17” лютого 2026 року.
Повний текст постанови складено “24” лютого 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю.Петешенкова

М.О. Макаров