10.03.26
22-ц/812/523/26

Провадження №22-ц/812/523/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
10 березня 2026 року      м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської ЖМ.,
із секретарем судового засідання: Шурмою Є.М.,
за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Одинцової Я.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5734/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Одинцовою Яною Валеріївною, на рішення, яке ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Лагоди Анатолія Анатолійовича у приміщенні цього суду 09 грудня 2025 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору : орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця постійного проживання дитини з батьком,

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця постійного проживання дитини.
Позов, з урахуванням нової редакції, мотивований тим, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім того відповідачка має доньку від першого шлюбу. Станом на день звернення до суду сім`я фактично припинила існування, адже разом позивач та відповідач не проживають, не ведуть спільного господарства, спільного побуту не мають. З початком збройної агресії російської федерації проти України, в березні 2022 р., через постійні обстріли та загрозу життю та здоров`ю, разом з донькою та сином відповідачка виїхала до Австрії. Однак у 2023 році син сторін виявив бажання повернутися до батька в Україну та проживати разом з ним. Починаючи з 2023 року ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні батька, який взяв на себе витрати по утриманню дитини, у тому числі - витрати на придбання для одягу, продуктів харчування, а також всі витрати на проживання дитини. Також батько перераховує дитині грошові кошти на особисті витрати на картку Юніор , яка відкрита у Монобанку . Мати дитини не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, фінансово не забезпечує сина, власних доходів не має. ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, потребує медичної, психолого-педагогічної та фізкультурно- спортивної реабілітації, у зв`язку із чим проходить реабілітаційне лікування в центрі доктора Бубновського в м. Миколаєві. 
Посилаючись на викладене, позивач просив встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , визначити місце постійного проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачка правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася, до суду не з`явилась, подала письмову заву про розгляд справи без її участі та визнання позову.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2025 року позовні вимоги залишені без задоволення.
Рішення умотивовано тим, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною, права позивача не порушені як і інтереси дитини.
Аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком задоволенню не підлягають за недоведеністю наявності спору між сторонами щодо визначення такого проживання.
Щодо вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини суд першої інстанції вважав, що оскільки у справі розглядалися вимоги не публічно-правового характеру, а пов`язані безпосередньо із сімейними обов`язками подружжя відносно їх дитини, тому суд застосував положення сімейного законодавства, як найбільш прийнятного для захисту інтересів дитини, а не законодавства, що регулює питання особистих інтересів військовозобов`язаного ОСОБА_1 . 
З огляду на те, що відповідачка не позбавлена батьківських прав та відносно неї не існують будь-які обмеження відносно сина сторін ОСОБА_3 , наявність прямого обов`язку у вихованні дитини обома батьками, правові підстави для встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем відсутні.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Одинцова Я.В. вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.  
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд проігнорував те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Наявність інвалідності дитини сторін суттєво змінює підхід до визначення місця її проживання, оскільки ключовим критерієм є не формальна реєстрація чи позиція одного з батьків, а реальна можливість забезпечення безперервного лікування, реабілітації та медичного супроводу. Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у визначенні місця проживання дитини з батьком, не надав оцінки тому, що саме батько фактично забезпечує організацію та супровід лікування дитини, проходження нею реабілітаційних заходів, взаємодію з медичними закладами та спеціалістами, а також належні умови для відновлення здоров`я дитини. Адвокат зауважує, що під час розгляду справи думка дитини щодо визначення місця проживання заслухана не була, так само як її волевиявлення щодо зазначеного питання не було з`ясовано та відображено, зокрема, у висновку органу опіки та піклування. Звернення позивача до суду з метою визначення місця проживання дитини фактично свідчить про наявність спору між батьками, що суд першої інстанції не врахував. Крім того, представник ОСОБА_1 зазначає, що невизначення місця проживання дитини з батьком та відмова у встановленні факту його утримання і виховання батьком фактично позбавляє позивача можливості повноцінно реалізовувати свої батьківські права та обов`язки, зокрема брати участь у вирішенні критично важливих питань щодо лікування дитини, без згоди матері позивач не може належним чином дбати про фізичний розвиток сина, стан здоров`я, зокрема відправити на оздоровлення або лікування в іншу країну. Також, в умовах війни безліч питань виникають під час освітнього процесу, оформлення відповідних документів, заяв, що вимагаються закладами освіти, дитячими оздоровчими чи розважальними центрами. Отримання цього статусу надасть заявнику та дитині соціальні пільги, права, компенсації та гарантії, передбачені Законом України «Про військову службу та військовий обов`язок», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та іншими нормативно-правовими актами, зокрема, реалізувати право на звільнення з військової служби з метою безперешкодно займатися здоров`ям своєї дитини, що відповідатиме найкращим інтересам останнього.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалася.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частиною 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.
Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у шлюбі, який відповідно до свідоцтва про шлюб від 27 вересня 2024 серії НОМЕР_1 зареєстрований 28 січня 2012 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що зроблено актовий запис №35. Шлюб до тепер не розірвано (а.с. 8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.09.2024 (повторно) серії НОМЕР_2 (а.с. 9).
Як свідчать записи у паспорті громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 № НОМЕР_3 наявна відмітка про виїзд за кордон 10 березня 2022 року (а.с. 19-25).
Відповідно до дозволу на проживання НОМЕР_4 ОСОБА_2 подовжено строк до 04 березня 2026 року в Австрії з правом трудової діяльності.
Довідка від 09 липня 2025 року №318, видана КЗ «Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» МОР, підтверджує навчання ОСОБА_3 у 8-Б класі зі змішаною формою здобуття освіти (а.с. 15, зворот).
Згідно характеристики навчального закладу ОСОБА_3 старанний, сумлінно виконує домашні завдання, проявляє зацікавленість до навчання, доброзичливий у спілкуванні, неконфліктний, підтримує дружні стосунки з однокласниками, шкідливих звичок не має. Батько, ОСОБА_1 , бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські онлайн-збори, цікавиться життям дитини, забезпечує, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну, забезпечує достатній рівень навчання дитини. Мати, ОСОБА_2 , у вихованні дитини участі не приймає, з класним керівником на зв`язок не виходить, на батьківські онлайн-збори не з`являлася (а.с. 15).
Як убачається з медичного висновку № 59 від 02 липня 2025 року, корінця до нього та індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю, син сторін ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, йому встановлений діагноз: ювенальний S-подібний грудо-поперековий сколіоз 3 ступеню, деформація грудної клітини з різким порушенням функції опорно-рухового апарату, органів дихання, органів кровообігу (а.с. 49-52). 
Відповідно до довідки №862 від 05 липня 2025 року старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією у в/ НОМЕР_5 з 01 червня 2022 року.
За службовою характеристикою в/ НОМЕР_5 ОСОБА_1 під час проходження військової служби зарекомендував себе, як відповідальний, дисциплінований і висококваліфікований фахівець, характеризується позитивно.
Відповідно до довідки №4260 від 18 липня 2025 року КНП «Миколаївський центр психічного здоров`я» МОР ОСОБА_1 психіатричні протипоказання відсутні. За інформацією від 18.07.2025 №820 КНП «Миколаївський центр психічного здоров`я» МОР ОСОБА_1 до медичного закладу за допомогою до лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не звертався (а.с. 41).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 лютого 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по квартири АДРЕСА_2 (а.с. 45-47).
За даними з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 54, 55, 56).
Відповідно до довідки ОСББ «Январьова 28» від 25.08.2025 №22 вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , мати ОСОБА_2 з березня 2022 року мешкає на території Республіки Австрія (а.с. 109).
Згідно висновку органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 05 листопада 2025 року №29045/02.02.01-22/03/14/25, зі слів позивача та згідно довідки ОСББ «Январьова 28» син сторін проживає разом з батьком, а його мати з березня 2022 виїхала до Австрійської Республіки, фахівці спілкувались з матір`ю дитини у телефонному режимі, під час спілкування мати повідомила, що останній раз бачилась з сином у 2023 році, спілкується з дитиною за допомогою технічних засобів та соціальних мереж. Орган опіки та піклування виснував, що перебування відповідачки за кордоном у зв`язку з роботою або евакуацією є тимчасовим та не може розцінюватись як її постійне місце проживання, оскільки евакуація особи або трудова міграція не є дозволом офіційних державних органів іншої країни на постійне місце проживання у тій чи іншій країні. Відповідачка не подала відзив або зустрічну позовну заяву у справі №487/5734/25, що підтверджує відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дитини. Члени комісії дійшли висновку, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, тому визначення місця проживання дитини разом з батьком є недоцільним (а.с 175-176). 
Звернувшись із позовом, ОСОБА_1 просить визначити з ним місце проживання їхнього з ОСОБА_2 сина та встановити факт самостійного виховання і утримання ним сина, посилаючись на необхідність доведення існування у нього підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, виходячи з недоведеності підстав як для визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з батьком, так і для встановлення факту самостійного виховання і утримання ним сина.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта та шоста статті 19 СК України).
Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків.
Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, на яку позивач посилається у касаційній скарзі.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Об`єднана палата зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема:
- особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);
- відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);
- можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);
- стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);
- стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.
Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19).
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В силу частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналіз наведених положень норм сімейного права, процесуального закону та судової практики свідчить про те, що суд вирішує питання про визначення місця проживання дитини з одним із батьків та надає оцінку певним обставинам щодо якостей батьків, відношення кожного з них до виконання батьківських обов`язків, ставлення до дитини та відносини з дитиною тощо у разі наявності спору між батьками щодо наявності спору між батьками щодо того, з ким з них має проживати дитина.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, встановлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції син сторін ОСОБА_6 за домовленістю батьків проживає разом із батьком, мати дитини проти такого не заперечує, не вимагає зміни місця проживання сина, у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною, а також що порушено права дитини та його батька. ОСОБА_1 свої позовні вимоги не обґрунтовує наявністю спору з відповідачкою щодо визначення місця проживання дитини.
За такого не підтверджено належними та допустимими доказами, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання їхнього сина ОСОБА_7 , а права ОСОБА_1 як батька дитини порушуються ОСОБА_2 , тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - позивачем у справі. 
Щодо вирішення судом позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини.
Сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15
СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини (див. пункти 65-75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У цій справі позивач - батько малолітньої дитини ОСОБА_8 не надав доказів, о мати дитини ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав, а також що мають місце юридичні факти, які позбавили її батьківської правосуб`єктності.
Також суд першої інстанції установив, що на підставі домовленості між батьками їх син ОСОБА_7 фактично проживає з батьком.
У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте вимоги про позбавлення матері дитини батьківських прав не заявляє.
Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
За такого ОСОБА_1 , заявивши вимоги про встановлення факту самостійного виховання ним та утримання малолітньої дитини, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та прав дитини, оскільки за наявності передбачених статтею 164 СК України підстав у разі неналежного виконання другим з батьків своїх обов`язків по відношенню до сина він може звернутися з позовом про позбавлення матері дитини батьківських прав, а тоді факт одноосібного виховання дитини батьком може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у такому спорі.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у встановленні факту самостійного виховання ним та утримання малолітньої дитини позивачем.
Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно, на підставі зібраних у справі доказів встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дотримавшись вимог процесуального закону, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у позові, в силу статті 375 ЦПК України відсутні підставі для його скасування.
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
Щодо посилання на те, що відмова у позові може створити проблеми з лікуванням та реабілітацією сина ОСОБА_7 , який є дитиною з інвалідністю, виїздом дитини за кордон та навчанням, є припущенням, оскільки будь-яких доказів, які свідчать про відмову відповідачки у надання згоди на лікування сина або виїзд його з такою метою або на відпочинок за кордон, перешкоджання нею навчального процесу дитини, а також що відсутність визначеного рішенням суду місця проживання дитини з батьком звужує можливість реалізації прав батька на лікування та навчання сина, позивач не надав. 
До того ж відповідно до частини 5 статті 157 СК України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.
Щодо права на звільнення з військової служби позивача та встановлення з цією метою юридичного факту самостійного виховання та утримання сина.
Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу позивача на те, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідно до частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Щодо доводу апеляційної скарги про не заслуховування думки малолітнього ОСОБА_3 судом у справі, колегія суддів вважає, що за конкретних обставин, а саме - встановлення судом відсутності спору та недоведеності факту порушеного прав позивача, що стало підставою для відмови у позові, відсутність у справі відомостей про опитування дитини щодо вирішення спору, не вплинуло на правильність оскаржуваного рішення суду. До того ж колегія суддів зауважує, що у справі відсутні відомості, що ОСОБА_1 ставив перед органом опіки та піклування або судом питання про з`ясування думки дитини.
За такого апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У цій справі розглядаються вимоги не публічно-правового характеру, а пов`язанні безпосередньо з сімейними обов`язками подружжя відносно їх дитини.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
В цій справі з огляду на результати апеляційного перегляду відсутні підстави для розподілу судових витрат, які покладаються на позивача.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Одинцовою Яною Валеріївною, залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий       Т.М. Базовкіна

Судді:         Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська
____________________________________
Повна постанова складена 11 березня 2026 року