Справа № 592/18901/24 
Номер провадження 22-ц/816/1727/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 березня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Замченко А.О. (суддя-доповідач),
суддів – Петен Я.Л, Черних О.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»,
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2026 року в складі судді Бичкова І.Г., ухваленого в м. Суми (повний текст виготовлено 28 січня 2026 року)
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
14.11.2024 ТОВ «Юніт Капітал» звернулося до ОСОБА_2 з позовом, який мотивувало тим, що 02.11.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і відповідачкою було укладено кредитний договір №547162153, на підставі якого остання отримала кредит у сумі 6500 грн, за що зобов`язалася сплачувати проценти. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором від 02.11.2021 №547162153 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», у тому числі й до відповідачки на загальну суму 16753 грн 10 коп.
У подальшому між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» декілька разів укладалися додаткові угоди, якими продовжувався строк дії договору, останній раз цей строк було продовжено до 31.12.2024.
30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу №30/1023-01, строк дії якого закінчується 31.12.2024.
30.09.2024 між ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №3009/24, згідно з яким позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до боржників ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», у тому числі й до ОСОБА_2 .
Вказувало, що відповідачка не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на 14.11.2024 у неї утворилася заборгованість у розмірі 26438 грн 10 коп., з яких: 6500 грн - заборгованість за тілом кредиту, 19938 грн 10 коп. - заборгованість за відсотками.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства вказану суму та судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28.01.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Юніт Капітал» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу №28/1118-01, відповідно до п. 8.2 якого строк його дії закінчується 28.11.2019. У подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» уклали ряд додаткових угод, якими вносилися зміни до договору факторингу, зокрема, від 28.11.2019 №19, від 31.12.2020 №26, від 31.12.2021 №27, від 31.12.2022 №31, від 31.12.2023 №32. Останній раз строк дії договору факторингу продовжено до 31.12.2024.
Таким чином, договір факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом тривалого часу, а саме: з 28.11.2018 по 31.12.2024.
Звертає увагу, що передача прав вимоги до боржників здійснюється на підставі реєстрів прав вимоги, що містять перелік конкретних прав вимоги, а не в день укладення договору факторингу.
ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і позивач на виконання договору факторингу підписали реєстр боржників до договору факторингу, за яким ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступив позивачу право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором у розмірі, зазначеному в реєстрі прав вимоги.
Вказує, що товариство має усталену позитивну судову практику щодо визнання правомірності набуття ним прав вимоги, оскільки за договорами факторингу передбачено перехід права вимоги з моменту підписання реєстру права вимоги та не пов`язано з оплатою за договором факторингу. Це підтверджує одностайну та послідовну позицію судів щодо визнання дійсності правочинів, предметом яких є реєстр прав вимоги, та підтверджує належність позивача як нового кредитора у відповідних зобов`язаннях.
15.03.2026 від представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Ейсмонта Є.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення.
16.03.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому ТОВ «Юніт Капітал» просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.
Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.11.2021 між ОСОБА_2 і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено договір кредитної лінії №547162153, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у вигляді кредитної лінії на суму 6500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів від дати отримання кредиту (дисконтний період) до 02.12.2021 (а. с. 49 – 51).
У п. 1.8 договору сторони погодили, що встановлений у п. 1.7 договору строк дисконтного періоду та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних у цьому пункті, не обмежена. На умовах цього пункту договору строк продовження дисконтного періоду кожен раз розраховується за наступною формулою:
Z = 30 – (X – Y), де:
Z – кількість днів, на які продовжується дисконтний період,
X – поточна дата (день місяця) закінчення дисконтного періоду з урахуванням усіх попередніх продовжень дисконтного періоду;
Y – дата ініціалізації (день місяця) продовження дисконтного періоду (зарахування платежу на рахунок кредитодавця).
При цьому сторони узгодили, що у випадку якщо Y > X, то кількість днів, на які продовжується дисконтний період, дорівнює 30 днів.
Відповідно до п. 1.9, 1.9.1, 1.9.2, 1.9.3, 1.12, 1.12.1 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку:
виключно на період строку, визначеного в п 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 722,7% річних, що становить 1,98% від суми кредиту за кожний день користування кредитом;
за умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах п. 1.8 договору, з наступного після закінчення вказаного в п. 1.7 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 722,7% річних, що становить 1,98% у день від суми кредиту за кожний день користування ним. Кредитодавець за своїм вибором може надавати позичальнику знижки на розмір індивідуальної процентної ставки, про що останній інформується в особистому кабінеті.
Якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів у порядку, передбаченому п. 1.8 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 766,5% річних, що становить 2,1% у день від суми кредиту за кожен день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та в порядку ст. 212 ЦК України сторони домовились, що відкладальною обставиною за цим договором щодо виникнення в позичальника зобов`язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту по дату закінчення дисконтного періоду, є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду з урахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах п. 1.8. цього договору.
Сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів за договором та є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах:
зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, але при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду.
02.11.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на підставі договору №547162153 перерахувало ОСОБА_2 6500 грн на картку НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням (а. с. 73).
Листом від 08.08.2024, який адресований ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», АТ «Таскомбанк» підтвердило, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам від 18.07.2019 №48 банком було здійснено переказ грошових коштів на рахунки одержувачів, до яких емітовані електронні платіжні засоби по операціях, а саме: 02.11.2021 було здійснено переказ 6500 грн на картку 414949хххххх5649 (а. с. 74 – 75).
28.11.2018 між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало, а ТОВ «Таліон Плюс» прийняло всі права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (а. с. 76 - 81).
28.11.2019, 31.12.2020, 31.12.2021, 31.12.2022, 31.12.2023 ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладали додаткові угоди, на підставі яких строк дії договору факторингу продовжувався, останній раз до 31.12.2024 (а. с. 82 – 85).
04.01.2022 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до ОСОБА_2 у сумі 16753 грн 10 коп., з яких: 6500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 10253 грн 10 коп. – заборгованість за відсотками (а. с. 87).
Довідкою від 02.10.2024 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підтвердило, що 04.01.2022 було здійснено відступлення права вимоги ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором від 02.11.2021 №547162153 (а. с. 43).
30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу №30/1023-01, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» передало, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» прийняло всі права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (копія договору зберігається в ЄСІТС).
30.09.2024 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №3009/24, відповідно до якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передало, а ТОВ «Юніт Капітал» прийняло всі права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому, у тому числі й до ОСОБА_2 у сумі 26438 грн 10 коп., з яких: 6500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 19938 грн 10 коп. – заборгованість за відсотками (а. с. 20 – 28).
21.04.2023 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб, у зв`язку з чим їй присвоєно прізвище ОСОБА_3 (а. с. 115).
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, на момент укладення договору факторингу у відповідачки не існувало грошових зобов`язань, за якими могло в майбутньому виникнути право вимоги, а договори факторингу не містять умов, на підставі яких їх дія поширюється на кредитні договори, що виникли після їх укладення. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що суду не надано доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони не відповідають матеріалами справи та вимогам закону.
З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачка не заперечувала факт укладення кредитного договору, але вважала, що позивач не мав права звертатися до суду з даним позовом, оскільки на час укладення договору факторингу не існувало кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина 2 ст. 1078 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 07.01.2026 у справі №727/2790/25 зроблено висновок, що допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті, які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якої залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» з тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися з клієнтом.
У справі, що переглядається, встановлено, що 02.11.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ОСОБА_2 укладено договір кредитної лінії №547162153.
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги від 04.01.2022 №167. Строк дії договору факторингу №28/1118-01 неодноразово продовжувався на підставі додаткових угод, останній раз до 31.12.2024. За змістом пункту 2.1 договору факторингу №28/1118-01 клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 4.1 договору факторингу №28/1118-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників у повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги від 04.01.2022 №167 до договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» від 28.11.2018 №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до ОСОБА_2 у сумі 16753 грн 10 коп.
30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу №30/1023-01. За змістом пункту 2.1 договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги від 20.12.2023 №2 до договору факторингу №30/1023-01 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_2 у сумі 26438 грн 10 коп.
30.09.2024 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №3009/24, відповідно до п. 1.2 якого перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Цього ж дня між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал» було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги від 30.09.2024 до договору факторингу №3009/24 ТОВ «Юніт Капітал» набуло право вимоги до ОСОБА_2 у сумі 26438 грн 10 коп.
Колегія суддів враховує, що майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» з тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.
Оскільки внаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за договором кредиту між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 від 02.11.2021 №547162153 перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Юніт Капітал», тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 07.01.2026 у справі №727/2790/25.
Щодо розміру відсотків, які просив стягнути позивач, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача, що, на підставі ст. 599 та ч. 1 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.
Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №202/4494/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України в разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вказав на таке.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню в таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Договором кредитної лінії від 02.11.2021 №547162153 було передбачено, що кредитна лінія надається на 30 днів до 02.12.2021. У подальшому на підставі п. 1.12.1 його строк було продовжено на 90 днів до 01.03.2026.
З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01.03.2026 відповідачка мала заборгованість у сумі 27600 грн 30 коп., яку 08.04.2022 було зменшено до 26438 грн 10 коп.
Тобто відсотки за користування кредитом були нараховані в межах строку кредитування.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки вказує, що позивач не надав доказів перерахування ОСОБА_2 6500 грн кредиту.
Але апеляційний суд не погоджується з такими доводами адвоката, оскільки в матеріалах справи наявне платіжне доручення від 02.11.2021, з якого вбачається, що 02.11.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» через АТ «Таскомбанк» на підставі договору №547162153 перерахувало ОСОБА_2 6500 грн на картку НОМЕР_1 (а. с. 73).
Крім того, листом від 08.08.2024 АТ «Таскомбанк» підтвердило, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам від 18.07.2019 №48 банком було здійснено переказ грошових коштів на рахунки одержувачів, до яких емітовані електронні платіжні засоби по операціях, а саме: 02.11.2021 було здійснено переказ 6500 грн на картку 414949хххххх5649 (а. с. 74 – 75).
Згідно з ч. 1 – 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Доказів на підтвердження того, що на картку відповідачки не було зараховано 6500 грн, останньою не надано, хоча вона не позбавлена була можливості це зробити, надавши відповідну роздруківку. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено виконання своїх зобов`язань по кредитному договору в частині надання коштів у кредит.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки також вказує, що позивач не надав доказів належності електронного підпису ОСОБА_2 .
Але апеляційний суд зазначені заперечення також вважає необґрунтованими. 
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №910/3105/21 зроблено висновок, що використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (ст. 14, 18, 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги»).
Висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора зроблено також і в постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №623/2936/19.
У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладення електронного договору кредитної лінії від 02.11.2021 №547162153 позивач надав довідку щодо дій позичальника в інформаційно-комунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з чіткою хронологією дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно-комунікаційній системі (а. с. 61).
Вказані обставини відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами.
За встановленими в цій справі обставинами кредитний договір між сторонами було укладено в електронній формі із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відповідачка подала заявку на отримання кредиту та підтвердила умови отримання кредиту шляхом акцепту, після чого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надіслало останній за допомогою засобів зв`язку (номером телефону) одноразовий ідентифікатор, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору (а. с. 60, 61).
Ідентифікація ОСОБА_2 на вебсайті здійснена відповідно до вимог чинного законодавства з використанням її особистих даних, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, адреси електронної пошти.
Враховуючи, що без отримання SMS-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між товариством і відповідачкою не був би укладений, апеляційний суд доходить висновку, що кредитний договір в електронній формі був укладений відповідачкою згідно із Законом України «Про електронну комерцію». Він вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. До таких висновків у схожих правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 14.06.2022 у справі №757/40395/20.
Посилання адвоката на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що власником рахунку 4149-49хх-хххх-5649 є ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки саме цей номер рахунку остання вказала в заявці на отримання грошових коштів у кредит (а. с. 60).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1 - 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла такого висновку.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 – 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статі 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
З огляду на викладене, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3000 грн понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
З огляду на викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Юніт Капітал» необхідно стягнути 6056 грн судового збору, сплачено за подачу позовної заяви та апеляційної скарги (2422 грн 40 коп. + 3633 грн 60 коп.) та 3000 грн витрат за правничу допомогу, а всього 9056 грн (а. с. 90, 222).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» 26438 грн 10 коп. заборгованості за договором кредитної лінії від 02 листопада 2021 року №547152153, 9056 грн судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 17 березня 2026 року.

Головуючий – Анна ЗАМЧЕНКО
Судді: Яна ПЕТЕН
Оксана ЧЕРНИХ