ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/32319/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року (суддя Ремез Катерина Ігорівна) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 047150024697 від 05.11.2025 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити, нарахувати та виплачувати з 28.10.2025 ОСОБА_1 пенсію, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 31.12.2000 відповідно до трудової книжки від 15.08.1982 серії НОМЕР_1 ; період навчання з 01.09.1981 по 27.06.1986 відповідно до диплому від 27.06.1986 НОМЕР_2 ; з 01.06.2012 по 01.08.2012; з 01.01.2013 по 01.02.2013.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 047150024697 від 05.11.2025. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити з 28.10.2025 ОСОБА_1 пенсію, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 31.12.2000 відповідно до трудової книжки від 15.08.1982 серії НОМЕР_1 , період навчання з 01.09.1981 по 15.08.1982, з 29.10.1982 по 15.03.1983, з 28.06.1983 по 23.08.1983, з 10.07.1985 по 27.06.1986, що не перетинається з роботою та період роботи з 01.06.2012 по 01.08.2012; з 01.01.2013 по 01.02.2013. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 28.10.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за віком. 
За принципом екстериторіальності ця заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яким прийнято рішення № 047150024697 від 05.11.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
У вказаному рішенні зазначено: «Страховий стаж становить 21 рік 5 місяців. Страховий стаж для визначення права з урахуванням п. 3.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 22 роки 3 місяці 14 днів. До страхового стажу не зараховано: період роботи в Російській Федерації з 01.01.1992 по 31.12.2000 відповідно до трудової книжки від 15.08.1982, оскільки не надані підтвердні документи; період навчання з 01.09.1981 по 27.06.1986 відповідно до диплому від 27.06.1986, оскільки період навчання перетинається з періодами роботи. 
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом. Крім того позивач зазначає, що відповідач не зарахував крім періодів, що зазначив у рішення, ще стаж: з 01.06.2012 по 01.08.2012, з 01.01.2013 по 01.02.2013. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, висновкам суду першої інстанції та доводам сторін, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Досягнення позивачем віку для призначення пенсії не є спірним в даній справі.
Спірним залишається питання щодо не зарахування до страхового стажу окремих періодів роботи.
Щодо не врахованого відповідачем періодів роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 31.12.2000 відповідно до трудової книжки від 15.08.1982, суд зазначає, що з оскаржуваного рішення пенсійного органу відповідачем не зараховано спірний період роботи, оскільки позивачем не надані підтвердні документи.
Разом з тим ані рішення пенсійного фонду, ані апеляційна скарга не місить обґрунтувань які саме «підтвердні документи» мають бути надані. У той же час в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що 19.06.2023 припинена для України дія Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Колегія суддів зазначає, що частиною першою статті 4 Закону № 1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація
Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі Угода від 13 березня 1992 року) визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у місті Москві.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.
Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023, яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відмова відповідача у зарахуванні до загального страхового стажу періодів роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 31.12.2000 відповідно до трудової книжки від 15.08.1982 є протиправною, адже спірний період роботи охоплюється з 01.01.1992 по 31.12.2000, тобто позивач працювала на території рф в той час, коли Угода була чинною.
Щодо не зарахованого періоду навчання з 01.09.1981 по 27.06.1986 відповідно до диплому від 27.06.1986, оскільки період навчання перетинається з періодами роботи, суд першої інстанції дійшов висновку, що частина періоду навчання з 01.09.1981 по 15.08.1982, з 29.10.1982 по 15.03.1983, з 28.06.1983 по 23.08.1983, з 10.07.1985 по 27.06.1986, що не перетинається з роботою, підлягає зарахуванню до страхового стажу на підставі відомостей диплома серії НОМЕР_2 .
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині під час апеляційного розгляду не перевіряються в силу приписів статті 308 КАС України.
Щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи: з 01.06.2012 по 01.08.2012; з 01.01.2013 по 01.02.2013, апелянт зазначає, що відомості про сплату внесків щодо позивача за період з 01.06.2012 по 01.08.2012, з 01.01.2013 по 01.02.2013 в системі персоніфікованого обліку відсутні, що не було проаналізовано судом під час винесення рішення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду її роботи.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши записи трудової книжки, яка видана на ім`я ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 15.08.2012, встановив, що позивач у період з 01.03.2012 по 28.08.2013 працювала в ПНЗ КДСШ «Богатир», а саме: прийнята на роботу 01.03.2012 на посаду тренера-викладача з легкої атлетики на 48 годин в місяць; 28.08.2013 звільнена за власним бажанням.
Проте з Форми РС-право вбачається, що до страхового стажу ОСОБА_1 вказаний період роботи зарахований вибірково, а саме з 01.03.2012 по 31.05.2012, з 01.08.2012 по 31.12.2012. 
Факт того, що позивач працювала у спірний період на вказаному підприємстві, відповідачем не заперечується, як і відсутність недоліків у записах трудової книжки позивача, натомість відповідач вказує про не можливість зарахування цього періоду роботи до страхового стажу позивача через не сплату роботодавцем страхових внесків.
Суд апеляційної інстанції зазначає, відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058) страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно зі ст. 20 Закону № 1058 страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Аналіз наведених норм дає можливість дійти висновку, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Ненадходження відрахувань із заробітної плати позивача до Пенсійного фонду України за спірні періоди, за відсутності вини позивача, не є підставою для відмови у зарахуванні відповідного стажу роботи до страхового стажу для призначення пенсії.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року в адміністративній справі № 160/32319/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з 14 квітня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.
Повна постанова складена 14 квітня 2026 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров 

суддя Т.І. Ясенова