ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.12.2025	Справа № 910/12452/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.
за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Київської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай" 
про стягнення 7 664 838, 85 грн.

Представники учасників справи:
Від позивача: Самелюк К.О.;
Від відповідача: Ануфрієнко О.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська рада (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай"(далі - відповідач) про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 7 824 999, 37 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач безоплатно використовував земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 без правовстановлюючих документів на неї, у зв`язку із чим просить суд стягнути суму безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 17.11.2021 до 27.12.2023 у розмірі 7 824 999, 37 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи № 910/12452/25 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.11.2025.
20.10.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення. 
30.10.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог та зазначив, що позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують користування відповідачем земельною ділянкою 5, 2557 га в період з 17.11.2021 до 27.12.2023 роки саме у межах та обсязі 5, 2557 га, що спростовує правильність розрахунків стягуваної суми.
Відповідач фізично міг використовувати земельну ділянку в період з 17.11.2021 до 27.12.2023 роки виключно у межах, що не перевищує площу належної йому частки права власності нерухомого майна, адже питання щодо передачі йому земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 в оренду шляхом укладання договору, Київська міська рада не вирішувала.
Як звернув увагу відповідач, останній набув права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці на підставі численних договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна, укладених в період з 17.11.2021р. по 12.01.2022р. 
Так, відповідно до наданої інформаційної довідки від 29.09.2025 № 445541845 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач набув право власності майнового комплексу в розмірі 60/100 та 2/1000 17.11.2021( номери запису про право власності 45121698, 45122797, 45125428, 45125794) та 7/100 від 08.12.2021р.(номери запису про право власності 45536730, 45536856). 298/1000 права власності нерухомого майна - майнового комплексу відповідач набув 12.01.2022 (номер запису про право власності 46136596). 
За доводами відповідача, станом на 31.12.2021 року нерухоме майно - майновий комплекс загальною площею 7622,5 кв.м. не знаходився в повній власності відповідача.
Як стверджує відповідач, роблячи розрахунок недоотриманої орендної плати, позивач повинен був врахувати, що тільки на частині даної Земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 розташоване нерухоме майно, частками якого володіє відповідач, а тому тільки частина земельної ділянки мала б враховуватись під час здійснення розрахунку у разі підстав для такого стягнення та враховуючи частку володіння нерухомого майна Відповідача в період з 17.11.2021 до 27.12.2023 роках.
Відповідач також звернув увагу суду на те, шо позивач не сформував належним чином предмет користування: не зазначив, яка саме частина ділянки фактично використовується відповідачем з урахуванням частки володіння нерухомим майном та не надав жодного кадастрового плану. Зокрема, позивачем не надано матеріали інвентаризації земель чи матеріалів землеустрою, що підтверджує фактичну площу використання Земельної ділянки відповідачем.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 5,2557 га з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 за 2021, 2022 та 2023 роки. Таким чином, позивач обґрунтував розрахунок лише одним витягом з Державного земельного кадастру за 2023 рік, що на думку відповідача є необґрунтованим, з огляду на що відповідач просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
03.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначив, що позивачем надано всі необхідні, визначені законодавством та підтверджені практикою Верховного Суду докази, необхідні для встановлення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки за вказаний у позовній заяві період.
При здійсненні розрахунків безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою позивач виходив із ставки орендної плати, яка застосовується рішеннями Київської міської ради про бюджет на відповідний рік.
Позивач зазначив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.11.2021 відповідачем набуто право власності на 632/1000 частки майнового комплексу на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна № 3040, № 3039, № 3941, № 3042, № 3043. 08.12.2021 відповідачем набуто право власності на 70/1000 часток майнового комплексу на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна № 3518, № 3519, 12.01.2022 на підставі договору купівлі-продажу частки нерухомого майна №39, відповідач набув у власність 298/1000 частки майнового комплексу, а тому просить суд задовольнити позовні вимоги.
03.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій представник позивача просить суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 5, 2557 га (кадастровий номер 8000000000:63:502:0001) на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі м. Києва за період з 17.11.2021 до 27.12.2023 у розмірі 7 664 838, 85 грн.
06.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшло клопотання про призначення експертизи, в якому представник відповідача просить суд призначити у справі комплексну експертизу з питань землеустрою та судову економічну експертизу.
07.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.
Представник відповідача у підготовче засідання 10.11.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.
Представник позивача у підготовчому засіданні 10.11.2025 підтримав заяву про зменшення позовних вимог та заперечив проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання.
Судом у підготовчому засіданні 10.11.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, спір вирішується з її урахуванням.
Крім того, судом у підготовчому засіданні 10.11.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання, підготовче засідання відкладено на 01.12.2025.
Також у підготовчому засіданні 10.11.2025 судом відкладено розгляд клопотання представника відповідача про призначення експертизи до встановлення фактичних обставин справи.
10.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. 
10.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про призначення експертизи.
21.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2025 задоволено заяву представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Представник відповідача у підготовче засідання 01.12.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.
Судом у підготовчому засіданні 01.12.2025 зобов`язано представника відповідача надати докази на підтвердження повноважень представництва у суді. 
Судом у підготовчому засіданні 01.12.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 08.12.2025. 
Також у підготовчому засіданні 01.12.2025 судом відкладено розгляд клопотання представника відповідача про призначення експертизи до встановлення фактичних обставин справи.
05.12.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
Представник позивача у підготовчому засіданні 08.12.2025 заперечив проти задоволення клопотання представника відповідача про призначення експертизи. 
Представник відповідача у підготовчому засіданні 08.12.2025 підтримав клопотання про призначення експертизи.
Судом у підготовчому засіданні 08.12.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення експертизи, оскільки суд не вбачає доцільність призначення експертизи у даній справі.
Представник позивача у підготовчому засіданні 08.12.2025 заперечив проти долучення до матеріалів справи клопотання представника відповідача про долучення доказів.
Представник відповідача у підготовчому засіданні 08.12.2025 підтримав клопотання про долучення доказів.
Судом у підготовчому засіданні 08.12.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про долучення до матеріалів справи клопотання представника відповідача про долучення доказів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/12452/25 по суті на 24.12.2025.
24.12.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.
Представник позивача у судовому засіданні 24.12.2025 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 24.12.2025 заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог.
Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 24.12.2025.
У судовому засіданні 24.12.2025 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
18.05.2023 Київська міська рада ухвалила рішення № 6411/6452 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «СМЕРЕКОВИЙ ГАЙ» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва».
Згідно з вказаним рішенням вирішено передати відповідачу, за умови виконання пункту 2 цього рішення, в оренду на 5 років земельну ділянку площею 5,2557 га (кадастровий номер 8000000000:63:502:0001) для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення (код виду цільового призначення - 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово- розважальної та ринкової інфраструктури) на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва (далі - Земельна ділянка) із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 листопада 2021 року (номери запису про право власності 45121698, 45122797, 45125428, 45125794), від 08 грудня 2021 року (номери запису про право власності 45536730, 45536856), від 12 січня 2022 року (номер запису про право власності 46136596) (категорія земель - землі житлової та громадської забудови).
Так, 28.12.2023 на підставі вищевказаного рішення між Київською міською радою та ТОВ «Смерековий Гай» укладено договір оренди земельної ділянки від 28.12.2023 № 920.
Згідно з інформаційною довідкою від 29.09.2025 № 445541134 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки площею 5,2557 га з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001, місце розташування - вул. Бориспільська, 67 у Дарницькому районі м. Києва є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. 
Як вбачається з Пояснювальної записки до проєкту рішення Київської міської ради від 30.08.2022 № 08/231-1179/ПР «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Смерековий гай» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва» земельна ділянка площею 5, 2557 га (кадастровий номер 8000000000:63:502:0001) відповідно до рішення Київської міської ради від 28.09.2006 № 73/130 передана в оренду на 5 років товариству з обмеженою відповідальністю «Навара-К», право користування якою посвідчено договором оренди земельної ділянки від 21.09.2016 № 889, термін дії якого скінчився 12.09.2021. Договір оренди надалі не поновлювався.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.08.2023 № НВ-0001692082023, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 площею 5, 2557 га за адресою: вул. Бориспільська, 67 у Дарницькому районі міста Києва, вид цільового призначення: 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово- розважальної та ринкової інфраструктури, проведена 04.12.2006 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 14.11.2006.
Отже, Земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України з 04.12.2006.
Відповідно до інформаційної довідки від 29.09.2025 № 445541845 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка забудована будівлями та спорудами майнового комплексу загальною площею 7622, 5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2509452180000), які перебувають у власності ТОВ «СМЕРЕКОВИЙ ГАЙ» на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна від 17.11.2021 № 3040, № 3039, № 3941, № 3042, № 3043, від 08.12.2021 № 3518, № 3519, від 12.01.2022 № 39, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.11.2021 (номери запису про право власності 45121698, 45122797, 45125428, 45125794), від 08.12.2021 (номери запису про право власності 45536730, 45536856), від 12.01.2022 (номер запису про право власності 46136596).
Як зазначає позивач, з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач, як власник такого майна, став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.
Позивач у позовній заяві стверджує, що, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.11.2021 відповідачем набуто право власності на 632/1000 частки майнового комплексу на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна № 3040, № 3039, № 3941, № 3042, № 3043. 08.12.2021 відповідачем набуто право власності на 70/1000 часток майнового комплексу на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна № 3518, № 3519, 12.01.2022 на підставі договору купівлі-продажу частки нерухомого майна №39, відповідач набув у власність 298/1000 частки майнового комплексу, то останній має сплати позивачу суму коштів у розмірі 7 664 838, 85 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), як безпідставно збережені кошти на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України за період з 17.11.2021 по 27.12.2023 року.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно з положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Отже, визначаючи суть і характер правовідносин, що виникли між сторонами, варто зазначити, що зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
У відповідності до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з частиною 2 статті 1212 ЦК України набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави майно відшкодовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Статтею 1214 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, адже набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України у редакції, чинній у період виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч.1, 2 ст. 93 ЗК України).
Відповідно до пункту в) частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Частиною 1 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.
Згідно з абзацом 1 частини 9 статті 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.
У статті 125 ЗК України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.
Набувач нерухомого майна, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшує свої доходи, а власник земельної ділянки (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.
Отже, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до інформації з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 445541134 від 29.09.2025, земельна ділянка кадастровий номер 80000000000:63:502:0001, площею 5, 2557 га належить до комунальної власності - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач набув права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна.
Так, відповідно до наданої інформаційної довідки від 29.09.2025 № 445541845 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач набув право власності майнового комплексу в розмірі 60/100 та 2/1000 17.11.2021 (номери запису про право власності 45121698, 45122797, 45125428, 45125794) та 7/100 від 08.12.2021р.(номери запису про право власності 45536730, 45536856), 298/1000 права власності нерухомого майна - майнового комплексу відповідач набув 12.01.2022 (номер запису про право власності 46136596). 
Отже, з матеріалів справи вбачається, що станом на 31.12.2021 року нерухоме майно - майновий комплекс загальною площею 7 622,5 кв.м. не знаходився в повній власності відповідача.
У заяві про зменшення розміру позовних вимог від 03.11.2025 позивач зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.11.2021 відповідачем набуто право власності на 632/1000 частки майнового комплексу на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна № 3040, № 3039, № 3941, № 3042, № 3043. 
Так, 08.12.2021 відповідачем набуто право власності на 70/1000 часток майнового комплексу на підставі договорів купівлі-продажу частки нерухомого майна № 3518, № 3519 та 12.01.2022 на підставі договору купівлі-продажу частки нерухомого майна № 39, відповідач набув у власність 298/1000 частки майнового комплексу. У зв`язку з цим, Київська міська рада розраховує розмір позовних вимог пропорційно частці нерухомого майна відповідача та періоду його набуття у власність за наступні періоди:
з 17.11.2021 по 07.12.2021 63 247 020,68*5%/365*21 день/1000*632 = 114 988,28 грн; 
з 08.12.2021 по 31.12.2021 63 247 020,68*5%/365*24 дні/1000*702 = 145 970,66 грн;
з 01.01.2022 по 11.01.2022 69 571 722,75*5%/365*11 днів/1000*702 = 73 593,54 грн;
з 12.01.2022 по 31.12.2022 69 571 722,75*5%/365*354 днів = 3 373 752,03 грн;
з 01.01.2023 по 27.12.2023 80 007 481,16*5%/365*361 день = 3 956 534,34 грн, а разом: 114 988, 28 + 145 970,66 + 73 593,54 + 3 373 752,03 + 3 956 534,34 = 7 664 838,85 грн.
Проте, суд не погоджується з таким розрахунком позивача, оскільки він не обґрунтований та розрахований за формулою позивача, яка за доводами суду не є правильною.
Якщо брати до уваги, той факт, що відповідачем оформлено права власності 17.11.2021 у частках 60/100 та 2/1000, 08.12.2021 у частці 7/100, 12.01.2022 у частці 298/1000, то, як правильно вказав відповідач у відзиві на позовну заяву, роблячи розрахунок недоотриманої орендної плати, позивач повинен був врахувати, що тільки на частині даної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 розташоване нерухоме майно, частками якого володіє відповідач, а тому тільки частина земельної ділянки мала б враховуватись під час здійснення розрахунку у разі підстав для такого стягнення та враховуючи частку володіння нерухомого майна відповідача в період з 17.11.2021 до 27.12.2023.
За доводами суду, позивач у позовній заяві належним чином не обґрунтував та у розрахунку не зазначив, яка саме частина ділянки фактично використовується відповідачем з урахуванням частки володіння нерухомим майном.
Крім того, підставою для розрахунку недоотриманих Київською міською радою коштів, позивачем було взято Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.08.2023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 на дату її проведення - 31.07.2023 становила - 80 007 481,16 гривень, проте розрахунок недоотриманих коштів здійснюється за період з 17.11.2021 до 27.12.2023 роки без урахування даних про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за попередні роки. 
В контексті наведеного, суд зазначає про те, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки не була сталою та зазнавала змін у вищезазначені періоди.
Суд виходить з того, що відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель", дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).
Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок.
Водночас розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки повинен визначатись не розрахунково, а підтверджуватись доказами. В постанові КГС ВС від 06.11.2024 у справі №915/767/21 (п. 88, 91) вказано, що законодавство не обмежує можливості подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки виключно витягом із Державного земельного кадастру. Належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка із Державного земельного кадастру, витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до ст. 98 - 103 ГПК України, які містять інформацію щодо предмета спору. Відмічено, що у справі № 905/979/20 Верховний Суд підтвердив раніше висловлені правові висновки про те, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі належних доказів.
Належить зауважити, що в п. 7.19. постанови ВП ВС від 09.11.2021 у справі №905/1680/20 зазначено, що витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
В контексті наведеного, суд приходить до висновку про те, що витяг з Державного земельного кадастру № НВ - 0001692082023 (дата проведення нормативної грошової оцінки - 31.07.2023) про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 не є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, з огляду на те, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки не була сталою та зазнавала змін у період 17.11.2021 по 27.12.2023.
Таким чином, поданий позивачем розрахунок суми боргу за періоди з 17.11.2021 по 27.12.2023 не є належним доказом на підтвердження розміру позовних вимог. 
Як зазначено позивачем у позовній заяві, нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки за 2021 - 2022 роки останнім розрахована із застосуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель (2021- 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь), а тому за 2022 рік становить 69 571 722,75 грн (80 007 481,16/1,15); за 2021 рік становить 63 247 020,68 грн (69 571 722,75/1,1), де зазначені: нормативно-грошова оцінка Земельної ділянки за 2023, 2022 роки; коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2022, 2021 роки відповідно.
Проте, як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка площею 5,2557 га (кадастровий номер 8000000000:63:502:0001) відповідно до рішення Київської міської ради від 28.09.2006 № 73/130 була передана в оренду на 5 років ТОВ «НАВАРА-К», відповідно до умов Договору оренди земельної ділянки від 21.09.2016 № 889, термін дії якого скінчився 12.09.2021р. 
Так, згідно з даними Податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2021 рік, поданої ТОВ «НАВАРА-К» (останнім сплачено орендну плату у розмірі 1 897 381, 28 грн), що також підтверджується копією платіжного доручення № 9 від 30.12.2021 та копією платіжної інструкції № 15 від 31.01.2022 про сплату орендної плати за листопад, грудень 2021 року (копії додано до матеріалів справи).
Окрім цього, в матеріалах справи наявний лист №73-1237-2025 від 21.05.2025 Національної Гвардії України, з якого вбачається, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну Центр спеціального призначення використовує земельну ділянку 8000000000:63:502:0001 для потреб безпеки та оборони України. 
Також, відповідачем додано до матеріалів справи копію рішення Київської міської ради від 23 жовтня 2025 року № 152/10619- ДСК, яким пункт 1.6 рішення Київської міської ради №4551/4592 від 30.03.2022 доповнено новими абзацами та відповідачем зазначено, що в результаті внесених змін Рішення №4551/4592 в редакції рішення № 152/10619-ДСК передбачано тимчасове звільнення ТОВ "СМЕРЕКОВИЙ ГАЙ" від сплати земельного податку та орендної плати за земельні ділянки з 24 лютого 2022 року і до дати припинення або скасування воєнного стану, а також протягом 30 календарних днів після такого припинення або скасування.
До того ж, позивач здійснив розрахунок, виходячи зі ставки орендної плати 5% від нормативної грошової оцінки землі, однак така ставка застосовується виключно на підставі договору оренди, який набрав чинності з 28.12.2023, що є не законним та не обґрунтованим.
Суд не має можливості самостійно здійснити перерахунок розміру безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки за період з 17.11.2021 по 31.12.2022 (у частках, які відповідачем набувались 17.11.2021, 08.12.2021, 12.01.2022), з урахуванням обставин встановлених вище, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Згідно з ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд наголошує, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі № 16/137б/83б/22б (910/12422/20)).
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
З огляду на наведене, суд констатує, що позивачем не доведено наявності підстав для стягнення з відповідача 7 664 838, 85 грн. безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки відповідно до статті 1212 ЦК України.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232 - 233, 237 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай" про стягнення 7 664 838, 85 грн відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.04.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова