ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/3821/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Мамалуй О. О.
за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д. А.
та представників:
позивача - Палажченко О. О., Жегулін Ю. М., Батракова О. Ю.
відповідача 1 - не з`явився
відповідача 2 - Павел О. Ю.
відповідача 3 - не з`явився
відповідача 4 - Павел О. Ю.
відповідача 5 - не з`явився
відповідача 6 - Сільченко Т. А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 (головуючий суддя - Філінюк І. Г., судді - Аленін О. Ю., Принцевська Н. М.)
у справі № 916/3821/21
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) ОСОБА_5 , 5) ОСОБА_6 , 6) ОСОБА_1 
про стягнення 514 317 600,34 грн

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення майнової шкоди в розмірі 514 317 600,34 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідно до приписів частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку.
3. Позивач зазначає, що відповідачі, як посадові особи Банку (члени Спостережної ради, Правління та Кредитного комітету) спільними діями, свідомо та умисно приймаючи рішення про здійснення кредитних операцій протягом 2014-2015 років, здійснили абсолютно невиправдані ризикові кредитні операції, які не мали жодного фінансово-економічного обґрунтування та несли загрозу інтересам вкладників та кредиторів ПАТ "ЮСБ БАНК", що й призвело до його неплатоспроможності, та в подальшому заподіяння шкоди на загальну суму 1 100 282 174,35 грн. Вказаний розмір шкоди значно перевищує суму незадоволених вимог кредиторів, внесених до Переліку (реєстру) вимог кредиторів, за наслідком завершення процедури ліквідації ПАТ "ЮСБ БАНК", яка становить 526 101 560,50 грн.
4. За наслідком завершення процедури ліквідації Банку залишились не задоволеними вимоги кредиторів у зв`язку із недостатністю майна для їх задоволення на суму 514 317 600,34 грн, у зв`язку з чим, розмір позовних вимог Фонду гарантування до пов`язаних з Банком осіб обмежений залишком вимог кредиторів, які залишились не задоволеними за наслідком завершення процедури ліквідації ПАТ "ЮСБ БАНК", та становить 514 317 600,34 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
5. Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 у задоволені позову відмовлено.
6. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у якості доведення факту заподіяння шкоди відповідачами, Фонд послався на підписання ними протоколів засідань Спостережної ради на який, начебто, приймалися рішення щодо погодження укладання договорів про надання відновлювальної кредитної лінії та протоколів засідань Кредитного комітету, якими узгоджувалися умови кредитування.
7. Так, судом встановлено відсутність оригіналів протоколів засідань Спостережної ради ПАТ "ЮСБ БАНК" та зазначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідачі у справі приймали рішення щодо погодження укладання договорів про надання відновлювальних кредитних ліній ПрАТ "УКРМЕТАЛУРГРЕМБУД", ПрАТ "ФСД-ІНВЕСТМЕНТС", ТОВ "ПЛАЙФ", ПАТ "АЛЬФА ІНВЕСТ", ТОВ "СЛТ", ТОВ "КВОТЕРБЕК", ТОВ "ТЕЗАУРУС ІНФО", ТОВ "ШТЕРКОМ ЮГ", ТОВ "ОЛ КОМПАНІ", TOB "НТС", ТОВ "ІНФОКРЕДИТ Україна", ТОВ "МУЛЬТИ ТРЕЙД", ТОВ "КЕШТАЛ СТАЙЛ".
8. Звідси суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту вчинення саме відповідачами у справі дій, які призведи до спричинення шкоди Банку у розмірі 514 317 600,34 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
9. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що діє в інтересах кредиторів Публічного акціонерного товариства "Юніон Стандарт Банк", вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Юніон Стандарт Банк", шкоду в розмірі 514 317 600,34 грн.
10. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована доведеністю наявності у діях відповідачів складу цивільного правопорушення, у зв`язку з чим, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідачів відповідальності за завдану Банку та його кредиторам шкоду внаслідок прийнятих відповідачами рішень.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
11.  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024.
12. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суд апеляційної інстанцій застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права (статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статті 58 Конституції України та статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 та постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21.
13. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; статті 1066 Цивільного кодексу України; абзацу 3 частини першої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та пункту 11 розділу VIII Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 № 3711.
14. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не розглянув заяви відповідачів про застосування позовної давності (пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України), а також встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи
15. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на касаційну скаргу, у якому заперечив проти доводів скаржника та просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
16.  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали відзиви на касаційну скаргу, у яких підтримали доводи скаржника та просили скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.
17. Інші учасники не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Розгляд клопотань
18. 02.07.2025 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
19. В обґрунтування наявності підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб обґрунтовує необхідністю відступити від висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21), а також низці інших постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, оскільки такі висновки не узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Корпоративної палати від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21.
20. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вважає, що надані Корпоративною палатою висновки щодо моменту початку перебігу позовної давності, викладені в постанові від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21, не узгоджуються висновкам з цього ж питання (неоднакове застосування положень статей 261, 1166 Цивільного кодексу України), сформованим палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а також численним висновкам, викладеним у постановах колегій суддів палати для розгляду справ про банкрутство.
21. Згідно з частиною другою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
22. Як вбачається зі змісту наведеної норми підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати може бути необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права саме у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати.
23. У справі, що переглядається, як і у інших подібних справах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до колишніх посадових осіб банку про стягнення шкоди (збитків), визначальним є те, що при визначенні початку перебігу позовної давності поряд із загальними положеннями, передбаченими Цивільним кодексом України, підлягають застосуванню також положення спеціального банківського законодавства, а саме, Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, його статті 52, яке не застосовується при розгляді справ про банкрутство.
24. Зазначені особливості є такими, що зумовлюють неподібність правового регулювання та, відповідно, неподібність правовідносин у справах про банкрутство та у справах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до колишніх посадових осіб банку щодо стягнення шкоди (збитків) за змістовим критерієм.
25. Разом з цим, 10.02.2026 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яке мотивоване тим, що колегія суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності у своїй постанові від 28.05.2025 у справі № 910/8847/23 застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у системному взаємозв`язку з приписами статей 22, 1066 Цивільного кодексу України та статті 53 Господарського процесуального кодексу України дійшла протилежних висновків щодо моменту з якого починається перебіг позовної давності у спірних правовідносинах.
26. Щодо заявленого представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб усного клопотання, Верховний Суд зазначає таке.
27. Як зазначалось вище, відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати
28. При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (див., зокрема, постанову від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвали від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, від 07.05.2025 у справі № 522/1514/21).
29. Отже, підставою для передачі для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати, є конкретний висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, а не будь-який висновок чи правова оцінка фактів, зроблена Судом для обґрунтування мотивувальної частини постанови, яка може варіюватися.
30. Разом з тим наявність висновків в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Так, пріоритетним для вирішення питання про прийняття справи до провадження, зокрема, об`єднаною палатою є визначення подібності правовідносин у справі, яка передається, з правовідносинами у справі, в якій наведений правовий висновок щодо питання застосування норми права, від якого колегія суддів вважає за необхідне відступити.
31. Поняття "подібні правовідносини" полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Подібність правовідносин у відповідних справах слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий критерій (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
32. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц, її ухвали від 09.06.2021 у справі № 523/7609/17, від 13.04.2023 у справі № 211/4347/15-ц).
33. Втім, Суд зазначає про те, що у справі № 910/8847/23 предметом розгляду були вимоги Фонду пред`явлені до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 650 962 132,30 грн майнової шкоди, заподіяної Банку. При цьому, позовні вимоги були мотивовані тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача - збройної агресії та тимчасової окупації території України, Банк був позбавлений можливості ефективного управління своїми активами, розміщеними на тимчасово окупованих територіях (місто Донецьк та Донецька область, Автономна Республіка Крим). Фактором знецінення активів в частині кредитного портфелю було в тому числі безпосереднє перебування позичальників, їх майна, яке виступало забезпеченням, а також документів фінансової звітності позичальників юридичних осіб на окупованих територіях. Зазначене унеможливлювало роботу з примусового стягнення заборгованості, перевірки якості та стану заставного майна, оцінки фінансового стану позичальників. Унаслідок цього позивач змушений був реалізовувати майно та активи Банку за значно нижчими від балансової вартості сумами, зазнавши збитків на загальну суму 650 962 132,30 грн, що становить різницю між балансовою вартістю активів та фактичною вартістю їх реалізації у процедурі виведення Банку з ринку.
34. Водночас у справі, яка розглядається (№ 916/3821/21) Фонд звернувся до суду з позовом до уповноважених осіб Банку (керівників) з вимогами про стягнення заподіяної Банку та його кредиторам шкоди внаслідок невиконання ними (керівниками) своїх фідуціарних обов`язків.
35. Зазначене очевидно свідчить про неподібність правовідносин у справі № 910/8847/23 в порівнянні зі справою, яка переглядається.
36. Виходячи із зазначеного, висновки щодо застосування норм права, від яких вважає за необхідне відступити Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на поданих клопотаннях, зроблені у правовідносинах, які не є подібними до справи, що переглядається, відповідно, підстави для передання справи на розгляд об`єднаної палати відсутні.
37. Також 02.07.2025 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
38. В обґрунтування наявності підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб обґрунтовує необхідністю остаточно визначити, чи підлягають застосуванню висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в скасованій постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 щодо моменту, з якого починається перебіг позовної давності у справах про стягнення шкоди (збитків), завданої кредиторам неплатоспроможних банків, або вони є передчасними та застосуванню не підлягають.
39. В судовому засіданні 19.03.2026 представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заявив усне клопотання про залишення без розгляду поданого раніше клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яке Судом задоволено, у зв`язку з чим, клопотання Фонду про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишено Судом без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
40. Відповідно до пункту 11.1 Статуту ПАТ "ЮСБ БАНК", затвердженого позачерговими Загальними зборами акціонерів ПАТ "ЮСБ БАНК", протокол № 01/2015 від 21.03.2015 органами управління Банку є Загальні збори Акціонерів, Спостережна рада, Правління Банку. Органами контролю Банку є Ревізійна комісія. Складовою системи внутрішнього контролю є постійно діючий підрозділ внутрішнього аудиту Банку.
41. Пунктом 11.5 Статуту Банку визначено, що керівниками банку є Голова, його заступники та члени Спостережної ради Банку, голова Правління, його заступники та члени Правління, головний бухгалтер Банку, його заступники, керівники відокремлених підрозділів Банку.
42. З п.1.6 Статуту керівники Банку зобов`язані діяти в інтересах Банку, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів Банку. Керівники Банку несуть відповідальність перед Банком за збитки, завдані Банку їхніми діями (бездіяльністю), згідно із законом. Якщо відповідальність згідно з цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед Банком є солідарною.
43. Як встановлено пунктом 11.8 Статуту ПАТ "ЮСБ БАНК", при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог Закону України "Про банки і банківську діяльність" керівники Банку зобов`язані діяти на користь Банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси Банку вище власних. Зокрема, керівники Банку зобов`язані: 1) ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків; 2) приймати рішення в межах наданих повноважень; 3) не використовувати службове становище у власних інтересах; 4) забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.
44. Згідно п.14.1. Статуту ПАТ "ЮСБ БАНК" Спостережна рада Банку є органом, що здійснює контроль за діяльністю Правління, захисту прав вкладників, інших кредиторів та учасників Банку в межах своєї компетенції відповідності до п. 14.2. Статуту ПАТ "ЮСБ БАНК", до виключної компетенції Спостережної ради належить, зокрема: призначення і звільнення Голови та членів Правління, керівника підрозділу внутрішнього аудиту Банку; прийняття рішення про відсторонення Голови або члена Правління Банку від здійснення повноважень та обрання особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження Голови Правління Банку; здійснення контролю за діяльністю Правління Банку, внесення пропозицій щодо її вдосконалення; визначення порядку роботи та планів підрозділу внутрішнього аудиту і контроль за її діяльністю; визначення і затвердження стратегії та політики управління ризиками, процедури управління ними, а також переліку ризиків, їх граничних розмірів; забезпечення функціонування системи внутрішнього контролю Банку та контролю за її ефективністю; контроль за ефективністю функціонування системи управління ризиками; встановлення порядку проведення ревізій та контролю за фінансово-господарською діяльністю Банку; прийняття рішення щодо покриття збитків; контроль за усуненням недоліків, виявлених Національним банком України та іншими органами державної влади та управління, які в межах компетенції здійснюють нагляд за діяльністю Банку, підрозділом внутрішнього аудиту та аудиторською фірмою, за результатами проведення зовнішнього аудиту; визначення ймовірності визнання Банку неплатоспроможним внаслідок прийняття ним на себе зобов`язань або їх виконання; здійснення попереднього погодження, за поданням Правління, правочинів, розмір яких становить 10 мільйонів гривень і вище (в тому числі правочинів щодо надання та отримання кредитів, гарантій, поруки тощо).
45. Питання, що належать до виключної компетенції Спостережної ради, не можуть вирішуватися іншими органами Банку, крім як Загальними зборами.
46. За п.15.1 Статуту ПАТ "ЮСБ БАНК" Правління є колегіальним виконавчим органом Банку, що здійснює поточне управління діяльністю, формування фондів, необхідних для статутної діяльності, та несе відповідальність за ефективність його роботи.
47. Відповідно до п.15.8 Статуту до компетенції Правління, зокрема, належить: визначення форми та встановлення порядку моніторингу діяльності Банку; реалізація стратегії та політики управління ризиками, затвердженої Спостережною радою Банку, забезпечення впровадження процедур виявлення, оцінки, контролю та моніторингу ризиків; забезпечення безпеки інформаційних систем Банку і систем, що застосовуються для зберігання активів клієнтів; інформування Спостережної ради Банку про показники діяльності Банку, виявлені порушення законодавства, внутрішніх положень Банку та про будь-яке погіршення фінансового стану Банку або про загрозу такого погіршення, про рівень ризиків, що виникають у ході діяльності Банку.
48. Пунктом 3.1 Положення про правління, затвердженого Загальними зборами акціонерів ПАТ "ЮСБ БАНК", протокол № 1/2015 від 21.03.2015, передбачено, що Правління вирішує всі питання поточної діяльності Банку, крім тих, що віднесені до виключної компетенції Загальних зборів і Спостережної ради Банку.
49. Згідно з п.4.3 Положення про Правління члени Правління зобов`язані, зокрема: ставитися з відповідальністю до виконання службових обов`язків; не використовувати службове становище у власних інтересах; діяти в інтересах Банку;
Відмовитися від участі у прийнятті рішень, якщо конфлікт інтересів не дає змоги членам Правління повною мірою виконувати свої обов`язки в інтересах банку, його вкладників та учасників.
50. В п.4.5 Положення про Правління зазначено, що члени правління несуть відповідальність перед Банком за збитки, завдані Банку їх діями (бездіяльністю), згідно із законом. Якщо відповідальність несуть кілька осіб, їх відповідальність перед Банком є солідарною.
51. Також, п.21.1 Статуту Банку передбачено, що Банк створює комплексну та адекватну систему управління ризиками, що враховує специфіку роботи Банку.
52. Відповідно до пункту 21.2 Статуту Банк утворює постійно діючий підрозділ з управління ризиками, що має відповідати за впровадження внутрішніх положень та процедур управління ризиками.
53. За п.21.4 Статуту ПАТ "ЮСБ БАНК" з метою управління ризиками Банк має постійно діючі комітети, зокрема: 1) кредитний комітет; 2) комітет з питань управління активами та пасивами.
54. Пунктом 1.2 Положення про кредитний комітет, затвердженого Загальними зборами акціонерів ПАТ "ЮСБ БАНК", протокол № 38 від 03.04.2015, передбачено, що кредитний комітет є колегіальним постійно діючим органом управління кредитною діяльністю Банку, основним завданням якого є здійснення визначення і реалізація кредитної політики Банку, прийняття рішення про видачу кредитів та здійснення інших активних операцій, забезпечення мінімізації кредитних ризиків, ефективне розміщення кредитних ресурсів, визначення порядку та способів їх використання, оцінка якості активів Банку та вирішення питань щодо формування та використання резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення. Члени кредитного комітету несуть відповідальність, зокрема, за обґрунтованість та правомірність прийняття рішень.
55. За матеріалами справи, Національний банк України за результатами проведення планової інспекційної перевірки ПАТ "ЮСБ БАНК" з питань якості активів, ліквідності, менеджменту за період діяльності Банку з 01.01.2013 по 01.09.2015 дійшов висновків про те, що в цілому якість активів Банку - є незадовільною. Активам Банку притаманний високий рівень кредитного ризику, враховуючи: кредитування у значних обсягах групи контрагентів зі спільним економічним ризиком, господарськими зв`язками та грошовими потоками; невиважену політику щодо прийняття застави за кредитами; штучне покращення якості обслуговування боржниками кредитів та якості кредитних операцій в цілому; неадекватну оцінку кредитного ризику, що призвело до донарахування резервів. Якість управління кредитним ризиком є незадовільною, враховуючи недостатній рівень внутрішнього контролю за якістю оцінки рівня ризику за кредитними операціями та за процесом виявлення груп контрагентів зі спільним економічним ризиком, наслідком чого стало збільшення розрахункової суми резервів за кредитними операціями та зменшення розміру регулятивного капіталу.

Позиція Верховного Суду
56. Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзивах, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
57. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
58. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
59. Так самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
60. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування:
- статті 58 Закону України "Про банки та банківську діяльність" та статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Зокрема у цій частині скаржник доводить, що судом апеляційної інстанції не застосовано редакції закону, які діяли з 23.02.2012 по 02.03.2015, в сукупності зі статтею 63 Закону України "Про акціонерні товариства" та статтею 89 Господарського кодексу України, що призвело до невірного визначення кола відповідачів; в сукупності зі статтями 77, 86 ГПК України в частині покладення відповідальності на осіб, які не входили до складу Кредитного Комітету чи Спостережної ради Банку на час ухвалення рішень; в сукупності зі статтею 1166 Цивільного кодексу України, статті 89 та частини шостої статті 91 ГПК України в частині відсутності доказів здійснення протиправної поведінки відповідачами.
- статті 1066 Цивільного кодексу України в сукупності х частиною першою статті 75 та статті 77 ГПК України, в частині визначення розміру завданої шкоди кредиторам.
- абзацу 3 частини першої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та пункту 11 розділу VIII Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 № 3711, у сукупності зі статтями 53, 77 ГПК України в частині права Фонду подавати позов лише за наявності незадоволених вимог кредиторів 1-8 черги.
61. Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено та документально не підтверджено, що саме відповідачі у справі приймали рішення щодо погодження укладання договорів про надання відновлювальних кредитних ліній, про які зазначає позивач, звідси суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту вчинення саме відповідачами у справі дій, які призведи до спричинення шкоди Банку у заявленому позивачем розмірі.
62. Натомість, ухвалюючи оскаржувану постанову суд апеляційної інстанції дійшов протилежних висновків про доведеність позивачем повного складу цивільного правопорушення зі сторони відповідачів у справі.
63. Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що виходячи з власної оцінки зібраних у справі доказів, зокрема, копій протоколів засідань Спостережної ради ПАТ "ЮСБ БАНК", протоколів кредитного комітету, кредитних договорів звіту НБУ про інспектування ПАТ "ЮСБ БАНК" від 2015 року, рішень НБУ, колегія суддів дійшла висновку, що позивач довів всі необхідні складові цивільного правопорушення, наявність яких є необхідною для настання такої міри відповідальності, як стягнення збитків. Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що наявні у справі докази не дають підстав для висновку, що відповідачі діяли добросовісно та розумно під час здійснення кредитних операцій протягом 2014-2015 років були необачними та марнотратними, призвели до знецінення активів Банку. При прийнятті спірних рішень відповідачі не врахували приписів нормативних актів, які регулюють банківську діяльність щодо оцінки кредитних ризиків, а також інтересів Банку з дотриманням принципів кредитування.
64. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такі висновки суду апеляційної інстанції, а відповідно і оскаржувану постанову, не можна вважати такими, що прийняті з дотриманням норм законодавства з огляду на таке.
65. Так, статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
66. Відповідно до частин першої, другої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
67. Частиною четвертою статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
68. Згідно з частиною п`ятою статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
69. У пункті 3 частини першої статті 282 ГПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема: встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
70. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеним приписам процесуального закону, позаяк не містить посилань на дослідження обставин справи на наявних у ній доказів, а також спростування висновків суду першої інстанції, оскільки апеляційний суд, в якості встановлених обставин у цій справі, обмежився лише цитуванням доводів позивача які наведені ним у позовній заяві та апеляційній скарзі без належного дослідження та надання оцінки усім наявним у матеріалах справи доказам, на підставі дослідження яких (як окремо так і в сукупності) мають встановлюватись обставини справи.
71. В контексті наведеного Суд зазначає, що Верховний Суд у численних своїх постановах в подібних справах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до колишніх керівників банку про стягнення шкоди, надавав правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, зокрема і стосовно дослідження доказів, які входять до предмета доказування у цій категорії спорів.
72. Вирішуючи спори про стягнення збитків, суди мають передусім з`ясовувати правові підстави покладення на винну особу майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (стаття 623 Цивільного кодексу України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає унаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).
73. Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
74. Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
75. Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
76. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
77. За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша, третя статті 74 ГПК України).
78. Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.
79. Предметом позову в цій справі є відшкодування (стягнення) шкоди, заподіяної Банку та його кредиторам протиправними діями / бездіяльністю пов`язаних з банком осіб.
80. При поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
81. Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
82. Висновок щодо застосування частини другої статті 1166 ЦК України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 753/7281/15-ц, від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18.
83. Спростування вини (у тому числі з підстав вини самого позивача у заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у спорі про відшкодування шкоди.
84. Враховуючи зазначені правила доказування у господарському процесі, у правовідносинах з відшкодування шкоди позивач має довести неправомірність рішень, дій / бездіяльності відповідачів, у чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.
85. Відповідачі у межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також, у свою чергу, навести обставини й доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам банку та про відсутність підстав для їх відповідальності. Аналіз норм Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема глави 7 цього Закону, дозволяє зробити висновок, що доказами виконання свого обов`язку вживати своєчасні заходи для запобігання настанню неплатоспроможності банку можуть бути дані, які підтверджують обставини, що власники істотної участі, керівник, члени ради, члени виконавчого органу, посадові особи іншого органу управління вжили заходів для запобігання ризиковій діяльності; для недопущення в діяльності банку ознак, наявність яких є підставою для висновку НБУ про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема, через вплив на управління чи діяльність юридичної особи (у тому числі шляхом ухвалення рішень про винесення на розгляд загальних зборів учасників банку питання ризикової діяльності); відновлення платоспроможності банку; встановлення осіб, відповідальних за ризикову діяльність тощо.
86. Відповідно до частин першої, другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
87. Так, виходячи із заявлених позивачем предмета та підстав позову, предметом доказування у цій справі та обставинами, які складають предмет дослідження судом, є:
- персональний склад органів управління Банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; дати обрання / призначення та звільнення з посади кожного з відповідачів; належність відповідачів до керівників Банку; наявність у відповідачів статусу посадової особи акціонерного товариства, пов`язаної з Банком особи;
- факт ухвалення рішення органом управління Банку про вчинення сумнівного правочину, персональний склад органу на момент ухвалення такого рішення, результати голосування кожного члена (за, проти, утримався); інші фактичні обставини ухвалення такого рішення, на підставі яких документів (наданих контрагентом та внутрішніх документів банку) ухвалювалося рішення, чи була дотримана внутрішня процедура банку щодо погодження таких рішень, хід обговорення;
- факт вчинення Банком сумнівного правочину (укладення договору);
- факт виконання Банком сумнівного правочину (перерахування / отримання коштів, передання / отримання майна чи майнових прав);
- факти протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності Банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики Банку, відсутність в Банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, дії відповідачів усупереч інтересам Банку тощо);
- збитки Банку від конкретного правочину та їх причини;
- наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та завданою шкодою;
- факт недостатності майна Банку (для спорів, позови в яких були подані Фондом протягом дії частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції Закону від 15.11.2016 № 1736-VIII, яка визначала недостатність майна Банку умовою звернення Фонду з відповідними вимогами до пов`язаних з Банком осіб).
Подібні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18 та від 20.10.2022 у справі № 910/3782/21.
88. Відповідно до частин третьої-шостої статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній на час укладення спірних правочинів) учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Власники істотної участі, керівники банку (крім керівників відокремлених підрозділів банку) за фіктивне банкрутство, доведення до банкрутства або приховування стійкої фінансової неспроможності банку несуть відповідальність. На власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.
89. Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, що була чинною протягом 2014-2015 років), Фонд має право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та / або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів.
90. Частиною п`ятою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент подання позову) встановлено, що у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
91. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції мав проаналізувати положення законодавства, статуту Банку, Положень про правління, кредитний комітет, спостережну раду, на підставі чого встановити належність/неналежність відповідачів до числа осіб, на яких може бути покладена відповідальність за заподіяння Банку шкоди. Однак зміст оскаржуваної постанови не свідчить про вчинення судом апеляційної інстанції відповідних процесуальних дій.
92. Відповідно до частини другої статті 89 ГК України посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та / або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
93. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
94. Стаття 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачає, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані: 1) ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків; 2) приймати рішення в межах наданих повноважень; 3) не використовувати службове становище у власних інтересах; 4) забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.
95. Згідно зі статтею 63 Закону України "Про акціонерні товариства" (у редакції, що діяла у 2014 - 2015 роках) посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі, якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.
96. У наведених положеннях законодавства закріплені обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення (фідуціарні обов`язки).
97. У доктрині господарського та корпоративного права зазначається, що тлумачення фідуціарних обов`язків здійснюється через призму дублюючого контролю: 1) регулювання ex-ante - шляхом надання вказівок щодо дій посадових осіб у гнучко визначених фідуціарних обов`язках; 2) регулювання ex-post - дозволяє судам надавати справедливу оцінку щоразу, коли обов`язки потенційно не були виконані належним чином.
98. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, при вирішенні питання про притягнення до відповідальності посадових осіб банку суд також має встановити, чи дотримались такі посадові особи своїх фідуціарних обов`язків, а саме: чи діяли вони добросовісно, розумно та чи не перевищували свої повноваження.
99. Згідно зі статтею 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.
Подібні висновки щодо застосування статті 92 ЦК України викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17, та від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18.
100. Верховний Суд звертає увагу, що при застосуванні статті 92 ЦК України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників / акціонерів тощо. Навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
101. Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 29.05.2024 у справі № 910/15260/18 зазначив таке:
"123. У цьому контексті заслуговує на увагу правило ділового рішення (business judgment rule), що сформувалося у доктрині та світовій судовій практиці. За загальним правилом суди не визначають відповідальність директорів за ухвалення ділових рішень, якщо такі рішення не є повністю нерозумними. Ця доктрина судового невтручання відома як "правило ділового рішення": якщо інше не доведено, то директори діяли на підставі достатньої інформації, добросовісно та в інтересах товариства.
124. Отже, відповідно до правила ділового рішення посадові особи не зобов`язані доводити ефективність прийнятих ділових рішень, а суди зазвичай не входять у питання оцінки їх ефективності. Таке правило пояснюється тим, що судді переважно не володіють достатньою компетенцією та досвідом для оцінки ефективності ухвалених ділових (інвестиційних, підприємницьких) рішень. Крім того, будь-яке бізнес-рішення є ризиковим (це - невід`ємна риса підприємницької діяльності), а також таким, яке ухвалюється в умовах володіння певним обсягом інформації станом на момент ухвалення рішення. При ухваленні рішень інформація про майбутні події є невідомою і може бути лише спрогнозована. Оцінка судом ефективності ділового рішення вже постфактум, за наявності значно більшого обсягу інформації про події, які відбулися після ухвалення рішення, не завжди забезпечує справедливий підхід. Під час судового розгляду, який відбувається, як правило, зі спливом значного періоду часу, навіть розумне ділове рішення може prima facie здатися нерозумним.
125. Водночас "правило ділового рішення" не захищає очевидно нерозумні, абсурдні рішення, яким немає пояснень, які належним чином не обґрунтовані. Ця позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №911/266/22.
126. Метою правила ділового рішення, з одного боку, є забезпечення належного управління в товариствах та, з іншого боку, збереження свободи прийняття рішень посадовими особами. Правило слугує засобом захисту від можливості надмірного та неналежного перегляду рішень посадових осіб (менеджменту) товариства.
127. Варто зауважити, що правило ділового рішення включене у новий підпринцип V.A.1 Принципів корпоративного управління (Principles of Corporate Governance) G20/OECD від 11.09.2023 Організації економічного співробітництва та розвитку з формулюванням: "Члени правління та керівництво мають бути захищені від судового розгляду, якщо рішення було прийняте добросовісно та з належною процедурною обачністю".
128. Якщо посадові особи товариства зіштовхуються з ризиком особистої відповідальності за поганий результат ухваленого ними ділового рішення, вони відмовляться від прийняття на себе таких ризиків взагалі, що в цілому негативно вплине на результати діяльності товариства, адже при цьому зменшиться кількість не лише поганих, але й хороших ризикових рішень.
129. ОЄСР виокремлює принаймні чотири ризики перегляду судами ділових рішень (The business judgement rule: A comparative analysis. 2023 OECD-Latin America Roundtable on Corporate Governance. Background note):
- директори можуть не бажати брати на себе потенційну відповідальність за прийняття рішення про інвестування в проєкт, який, попри високу очікувану прибутковість, скориговану на ризик, має певні шанси на невдачу, що часто трапляється з інноваційними проектами. Якщо директори не матимуть стимулів для прийняття такого рішення, здатність компаній розвивати нові технології буде поставлена під загрозу, а отже розвиток економіки в цілому також може зазнати перешкод;
- створюватимуться перешкоди для залучення (та утримання) кваліфікованих фахівців на посадах у радах директорів через страх бути притягнутим до необмеженої та повторюваної персональної відповідальності;
- якщо управлінські рішення постійно переоцінюються та, відповідно, стають сумнівними, довіра до компаній з боку бізнес-партнерів, працівників, інших зацікавлених сторін та акціонерів буде підірвана;
- систематичне звернення до адміністративних та судових органів для перегляду господарських рішень призведе до перевантаження цих органів, що заважатиме їм вирішувати інші важливі корпоративні спори.
130. Отже, правило ділового рішення вимагає, щоб посадові особи діяли: 1) на користь корпоративних інтересів; 2)? добросовісно (bona fides) та незацікавлено; 3) з? належною обачністю та дбайливістю, приймаючи виважені, свідомі рішення. Правило ділового рішення захищає посадових осіб, які не мають матеріального, особистого інтересу у прийнятому рішенні (тобто за відсутності конфлікту інтересів).
131. Правило ділового рішення допускає перегляд ділових рішень судами, однак виключно в разі, якщо встановлені обставини доводять, що посадові особи порушили свої обов`язки, особливо якщо мала місце не лише недобросовісність, але й недбалість, порушення фідуціарних обов`язків, у тому числі й непоінформоване прийняття рішень.
132. У теорії виділяють три складових для того, щоб застосувати правило ділового рішення:
(1) посадова особа має зібрати та проаналізувати всю необхідну для ухвалення рішення інформацію;
(2) не має бути конфлікту інтересів;
(3) ділове рішення не має виглядати "дивним", абсурдним з погляду іншої розумної особи, яка б діяла у відповідних обставинах, володіючи відповідним обсягом інформації (тобто рішення має бути раціональним, мати сенс)".
102. Підставою позову в цій справі, зокрема, визначено допущення відповідачами здійснення Банком ризикових кредитних операцій шляхом укладення відповідних кредитних договорів.
103. Верховний Суд звертає увагу, що надання коштів у кредит є одним із видів банківських послуг (пункт 3 частини третьої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"), що здійснюється у межах звичайної банківської діяльності.
104. Згідно з частинами першою, другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад", якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
105. За змістом частин першої, другої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
106. Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла у найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.
107. Разом із тим спростування позивачем відповідної презумпції за одним із критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків відповідачами. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв у інтересах товариства.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, викладеним у постанові від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21.
108. Окрім цього, Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 18.03.2024 у справі № 910/12955/20 міститься висновок про те, що встановлення судом обставин, які входять до предмету доказування, в частині прийняття відповідачами спірних рішень та укладання на підставі таких рішень угод/додаткових угод, що, в свою чергу, відповідало або не відповідало обґрунтованому рівню ризику та/або загрожувало інтересам банку або кредиторів банку, можливе не лише з дослідження кредитної документації (справ) боржників за такими договорами.
109. Однак, суд апеляційної інстанції в порушення статей 79, 86 ГПК України не дослідив та не надав належну правову оцінку доказам, які містяться у матеріалах справи, зокрема, але не виключно, спірним кредитним договорам на предмет дотримання відповідачами основних принципів кредитування та ризикової діяльності; рішенням членів кредитного комітету, правління та спостережної ради на предмет відповідності прийнятим рішенням відповідачів статтям 92, 1166 ЦК України щодо меж дотримання фідуціарних обов`язків; доказам, що підтверджують негативний стан юридичних осіб - позичальників та іншим доказам, якими Фонд обґрунтовував заявлені позовні вимоги.
110. Також Суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, що неспроможність посадової особи пояснити мотиви своїх дій та рішень, які завдали підприємству збитків, також свідчить про недобросовісність таких дій і рішень (постанова від 26.11.2019 у справі № 910/20261/16).
111. При цьому, суд апеляційної інстанції не дослідив, які пояснення/заперечення та докази надавали відповідачі на спростування доводів Фонду у цій справі.
112. Так, стаття 79 ГПК України передбачає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
113. Верховний Суд звертає увагу на необхідність застосування категорій стандартів доказування та що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи на підставі доказів у порядку статті 86 ГПК України. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний 
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
114. Відтак, на підставі наявних доказів суд мав встановити, зокрема, чи відповідало прийняття відповідачами управлінських рішень щодо укладення відповідних правочинів обґрунтованому рівню ризику, чи порушувало загальні принципи й правила кредитування, виходило за межі звичайної банківської діяльності, та чи загрожувало інтересам банку і його кредиторам, чи дотрималися відповідачі своїх фідуціарних обов`язків.
115. Натомість суд апеляційної інстанції інстанцій не з`ясував обставини щодо відповідності/невідповідності дій відповідачів інтересам Банку та щодо наявності або відсутності підстав для їх відповідальності (зокрема, чи доводили та яким чином доводили відповідачі доцільність і економічну обґрунтованість спірних правочинів), чи вийшли відповідачі за межі розумного підприємницького ризику при укладенні відповідних правочинів.
116. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку, що позивач довів наявність у діях відповідачів складу цивільного правопорушення.
117. Разом з цим, в контексті доводів касаційної скарги, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що положення цивільного та господарського законодавства презюмують солідарну відповідальність органів юридичної особи за збитки, заподіяні юридичній особі порушенням обов`язків щодо її представництва. Члени наглядової ради і виконавчого органу банку несуть спільно відповідальність за діяльність банку в цілому. Неправомірність їх поведінки може полягати як у вчиненні певних дій, так і в їх не вчиненні, тобто бездіяльності. Таким чином, неплатоспроможність банку є наслідком як їх активних дій, так і пасивної бездіяльності. При цьому немає значення, на яку суму і які саме договори погодив чи підписав кожний з відповідачів.
118. Велика Палата Верховного Суду вважає, що позовні вимоги до пов`язаних з банком осіб, які є посадовими особами органів управління банку, подані Фондом відповідно до статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність", мають розглядатися разом у межах однієї справи. Адже у випадку завдання шкоди банку діями його посадових осіб, внаслідок чого настала неплатоспроможність банку, які несуть солідарну відповідальність перед банком як члени органу (органів) управління, повний склад правопорушення можна встановити лише шляхом системного аналізу всієї сукупності дій чи бездіяльності посадових осіб, у тому числі дослідження проведених банківських операцій та їх вплив на фінансове становище банку в цілому. Операції банку та їх наслідки для його платоспроможності не можна розглядати окремо.
119. Згідно зі статтею 14 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Складовою зазначеного принципу є можливість суб`єкта відмовитися від свого права чи інтересу.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21.
120. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).
121. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.
Такий же висновок наведено у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 465/4965/13-ц.
122. Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
123. Особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов`язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. Солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого.
124. За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.
125. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
126. Отже, умови притягнення осіб до солідарної відповідальності не передбачають необхідності доведення одночасності вчинення всіх відповідних протиправних дій всіма відповідачами. Цей вид відповідальності підлягає застосуванню, зокрема, у тих випадках, коли неможливо чітко розмежувати роль у вчиненні та обсяг вчинення кожним із відповідачів дій, якими завдано шкоду юридичній особі.
127. Діяльність банку включає у себе значний комплекс дій та заходів, що вчиняються фінансовою установою на ринку банківських послуг, які пов`язані із значними кредитними ризиками для банку та його кредиторів, а управління банком є складним та динамічним процесом, який супроводжується періодичними кадровими змінами у ньому.
128. Покладення на позивача обов`язку доведення правильності формування кола осіб, відповідальних за завдання збитків банку, у кожний окремий період часу, розміру та підстав відповідальності свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.03.2024 у справі №910/12955/20.
129. Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. При цьому, згідно із статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
130. Важливим елементом доказування наявності повного складу правопорушення є причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, який полягає у тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Тобто необхідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
131. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
132. Слід зазначити, що питання про причинно-наслідковий зв`язок постає лише після встановлення причини (протиправне діяння у деліктних правовідносинах) та настання шкідливого наслідку (шкоди).
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 904/3867/21.
133. Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що позивач не повинен доказувати те, що дії відповідачів були охоплені єдиним спільним наміром щодо досягнення відповідних цілей, оскільки намір (умисел) є складовою такого елемента складу правопорушення як вина.
134. Виною є невжиття особою всіх належних від неї заходів для запобігання заподіянню шкоди, а відтак саме відповідачі мають доводити суду відсутність вини, тобто вжиття ними всіх можливих заходів і вчинення дій для запобігання завданню шкоди банку, свою добросовісну і розумну поведінку, як керівників Банку.
135. За наведених обставин у Верховного Суду відсутні правові підстави для висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови у цій справі.
136. Так, зокрема, судом апеляційної інстанції не були встановлені факти, що входять до предмета доказування, у такій категорії справ, зокрема: вчинення сумнівних правочинів; персональний склад органів управління Банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; які суми були сплачені Банком контрагентам за сумнівними правочинами; які суми були отримані Банком від контрагентів як виконання за договорами (погашення кредитів, виплата відсотків, інші виплати); якою була балансова вартість активів, отриманих внаслідок сумнівних правочинів, на дату початку виведення Банку з ринку; якою була вартість цих активів, визначена незалежним оцінювачем; які суми були фактично отримані Банком і включені до складу ліквідаційної маси; які суми були отримані Банком, у результаті продажу в ліквідаційній процедурі активів (прав вимоги), які були набуті Банком унаслідок укладення сумнівних правочинів; який розмір збитків від кожного з сумнівних правочинів; який розмір недостатності майна Банку для розрахунків з кредиторами.
137. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
138. Разом з цим, в контексті доводів касаційної скарги в частині визначеної підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.
139. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
140. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
141. Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
142. Слід зазначити, що висновки Верховного Суду відносно питання застосування норм матеріального права, які зазначені скаржником (пункти 13, 68 цієї постанови), у подібних правовідносинах були викладені у численних постановах Верховного Суду у цій категорії спорів, зокрема у справах № 910/12930/18, № 904/3867/21, № 910/3782/21, № 910/4149/21, № 910/12955/20, № 910/15260/18, однак такі висновки не в повному обсязі враховані судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови, про що зазначено Судом вище.
143. З огляду на наведене, Верховний Суд наразі не вбачає підстав для формування правового висновку щодо питання застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах.
144. Стосовно інших, визначених скаржником підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції у цій справі Верховний Суд зазначає таке.
145. Обґрунтовуючи підставу касаційного провадження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанцій застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права, а саме статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статті 58 Конституції України та статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 та постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21.
146. Також у цій частині посилаючись на пункт 4 частини другої статті 287 у взаємозв`язку з пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України скаржник стверджує про порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права, які полягають у тому, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив (не розглянув взагалі) заяви відповідачів про застосування позовної давності.
147. Так Верховний Суд зазначає, що з матеріалів справи слідує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачами, зокрема і скаржником - ОСОБА_1 заявлялись клопотання про застосування позовної давності.
148. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
149. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
150. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
151. Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечення юридичної визначеності і остаточності, захист потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігання несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
152. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
153. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
154. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
155. За положеннями частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
156. Тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем 
Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц.
157. Для цілей застосування частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у цивільному процесі": сторонами в цивільному процесі є такі учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (п.66 постанови Великої Палати Верховного Суду 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, п.п.138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
158. При цьому необхідно зазначити, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.
159. Відповідно до статті 42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
160. Таким чином, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведеної статті процесуального законодавства.
Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 922/3121/19, від 09.04.2019 у справі № 912/1104/18, від 20.09.2019 у справі № 904/4342/18, від 26.06.2018 у справі № 522/15385/14-ц.
161. При цьому, Верховний Суд зауважує, що у постанові від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21 Корпоративна палата навела правові висновки щодо питання визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
162. Так, Корпоративна палата зазначила, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 було вирішено виключну правову проблему щодо питання визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
163. Велика Палата вказала, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Тобто, Верховний Суд чітко визначив, з якого моменту в даному випадку починає відраховуватися позовна давність, а саме з моменту коли Фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження одного з двох вищезазначених документів.
Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 910/12803/18, від 08.02.2022 у справі № 910/15260/18 .
164. Корпоративна палата зауважила, що зазначена правова позиція неодноразово була наведена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема і після скасування Великою Палатою Верховного Суду своєї постанови від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, а відтак наразі є чіткою і усталеною судовою практикою і від цих висновків Верховний Суд не відступав.
165. Так, статтею 129 Конституції України закріплено такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
166. Зазначені принципи знайшли своє відображення і у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства.
167. Суд першої інстанції у цій справі встановив, що відповідачі в ході розгляду справи заявляли про застосування позовної давності, однак вказані заяви не були розглянуті судом з огляду на відмову у задоволенні позову по суті спору.
168. Разом з цим, приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Водночас, питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд апеляційної інстанції не розглянув, що є процесуальним порушенням.
169. Отже, суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи за наявності поданих відповідачами заяв про застосування позовної давності всупереч вимогам статті 86 ГПК України, не взяв їх до уваги та не дав відповідної правової оцінки.
170. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
171. За наведених обставин у Верховного Суду відсутні правові підстави для висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції у цій справі.
172. Верховний Суд зазначає, що суд, задля забезпечення дотримання всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи зобов`язаний дослідити та встановити обставини, на які посилаються сторони на підтвердження своїх вимог та заперечень.
173. Суд враховує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
174. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
175. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
176. Верховний Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
177. У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
178. Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
179. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
180. У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зверталося увагу на те, що в національному рішенні мають бути викладені причини, достатні для відповіді на фактичні та правові (матеріально-правові або процесуальні) доводи сторін у всіх суттєвих аспектах. Суди мають вивчити основні аргументи сторін (див. п.67 рішення у справі "Бузеску проти Румунії", заява № 61302/00, п.35 рішення у справі "Донадзе проти Грузії", заява № 74644/01). Отже, судове рішення з точки зору статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має дати відповіді на основні й важливі для сторони аргументи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Якщо заява чи доказ, на який посилається сторона, є вирішальним для результату проваджень, він вимагає конкретної та прямої відповіді (рішення ЄСПЛ у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91 (п.30), "Хіро Балані проти Іспанії", заява № 18064/91) (п.28).
181. Верховний Суд звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Зазначений стандарт підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з уведенням у дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
182. Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
183. Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний (пункти 6.19, 6.20 постанови Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 910/11534/18).
Подібний висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/14//17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 07.07.2021 у справі № 916/2620/20.
184. Суд апеляційної інстанції у цій справі не проаналізував аргументів обох сторін, на надав належної правової оцінки їх доводам та наявним у матеріалах доказам, а також не навів мотивованого обґрунтування прийняття та/або відхилення наявних у справі доказів, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, так само і не навів обґрунтованого спростування висновків суду першої інстанції.
185. За змістом статті 236 ГПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
186. Верховний Суд звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів статті 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.
187. Суд зазначає, що право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право особи на обґрунтоване рішення. У справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001 ЄСПЛ зазначив, що лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя.
188. У Рішенні ЄСПЛ "Мала проти України" від 17.11.2014 суд погодився з доводами заявниці про наявність порушення статті 6 Конвенції у випадку ненадання судом оцінок аргументові заявниці, що мав ключове значення для результатів провадження.
189. Аналогічно, у даній справі, ненадання судом апеляційної інстанції належної оцінки всім обставинам справи та доказам, Суд вважає таким процесуальним порушенням, яке виключає справедливість постановленого судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції
190. Ухвалена постанова суду апеляційної інстанції наведеним вимогам не відповідає, оскільки судом апеляційної інстанції не оцінено наявних у справі доказів, доводів сторін та не з`ясовано обставин, які є предметом доказування у такій категорії справ, чим порушено приписи статей 86, 236, 282 ГПК України.
191. Допущені судом апеляційної інстанції порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж розгляду справи в суді касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України).
192. Відтак, визначені скаржником підстави касаційного оскарження передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 та пунктом 4 частини другої статті 287 у своєму взаємозв`язку з пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду цієї справи.
193. З огляду на викладене доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження, наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, адже суд апеляційної інстанції припустився порушень, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними, вагомими і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору.
194. При цьому, інші доводи касаційної скарги, з огляду на зазначене вище, не впливають на висновок Верховного Суду щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції вказаних вище норм права, та передачі справи на новий розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
195. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
196. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).
197. З огляду на викладене, Верховний Суд вбачає правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 шляхом скасування оскаржуваної постанови, і направлення справи на новий розгляд до апеляційного господарського суду.
198. Так, під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином оцінити всі доводи сторін і надані ними докази, установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку, та вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного розгляду цієї справи.

Розподіл судових витрат
199. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює і не ухвалює нове рішення (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України), розподіл судових витрат Касаційним господарським судом не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про передачу справи № 916/3821/21 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
3. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 у справі № 916/3821/21 скасувати.
4. Справу № 916/3821/21 передати на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

О. О. Мамалуй