ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 463/3038/25
провадження № 61-1156св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ; 
заінтересована особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2025 рокуу складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст заявлених вимог 

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною заявою, заінтересована особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання особи недієздатною та призначення опікуна.

Заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що він проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка являється рідною сестрою  ОСОБА_3 , у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є інвалідом другої групи загального захворювання, страждає на психічне захворювання та з 24 червня 2024 року проживає у приватному пансіонаті для літніх людей «Рідні люди», що знаходиться в с. Липники Львівської області.

Заявник офіційно зареєстрований як фізична особа-підприємець, має постійний дохід, здійснює постійний догляд та утримує свого рідного дядька ОСОБА_3 , зокрема оплачує його перебування в приватному пансіонаті для літніх людей.

Крім цього, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» заявник отримав відстрочку від мобілізації, а отже у нього існує дійсний намір здійснювати опіку над рідним дядьком, і такий намір не пов`язаний із ухиленням від мобілізації на військову службу у воєнний час.

Щодо рідної сестри ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , то вона в силу свого незадовільного стану здоров`я не може в повній мірі здійснювати догляд за своїм братом та бути його опікуном.

Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати недієздатним та встановити опіку над ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,а його призначити опікуном.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 01 серпня 2025 року у складі судді Жовніра Г. Б. заяву ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, заінтересована особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, повернуто заявнику. 

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до матеріалів заяви не додано будь-яких доказів, які б підтверджували факт спільного проживання заявника та ОСОБА_3 , ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

ОСОБА_1 у розумінні Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Сімейного кодексу України (далі - СК України) не є членом сім`ї чи близьким родичем особи, стосовно якої подана заява про визнання її недієздатною, а отже, ОСОБА_1 не належить до осіб, визначених частиною третьою статтею 296 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), які можуть бути заявниками у справі про визнання фізичної особи недієздатною, тому його заява підлягає поверненню з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України.

Короткий зміст постанови апеляційного суду 

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 01 серпня 2025 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про повернення заяви про визнання особи недієздатною та призначення опікуна на підставі пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України є помилковими, оскільки за цією нормою суд може повернути заяву лише у разі, коли встановить, що заяву подано особою, не здатною особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки у суді або неповнолітньою особою віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років у справах, що виникають з відносин, у яких вона особисто не бере участь або особою, цивільна дієздатність якої обмежена, у справах, що виникають з відносин, у яких вона особисто не бере участь. Разом з цим, матеріали справи не містять даних, за яких можна було б віднести ОСОБА_1 до переліку осіб, наведених у пункті 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України. 

Також суд першої інстанції зробив висновок про відсутність у заявника процесуальної дієздатності для звернення до суду із заявою про визнання недієздатним та призначення опікуна, під час розгляду заяви по суті, оскільки провадження у справі відкрито. Натомість, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, відповідно до пункту 1 частини першої статті 257 ЦПК України, суд може залишити заяву без розгляду.

Крім цього, ОСОБА_3 є дядьком заявника, тобто близькою особою в розумінні Закону України «Про запобігання корупції», тому мав право звертатися до суду із заявою про визнання його недієздатним та встановлення опіки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 січня 2026 року представник Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради - Лукашевський Ю. О. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389, пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 372/3474/21, від 25 грудня 2024 року у справі № 209/2893/22, а також - встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, на підставі недопустимих доказів. Крім того, заявник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень частини третьої статті 296 ЦПК України у подібних правовідносинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Личаківського районного суду міста Львова.

19 березня 2026 року справа № 463/3038/25 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради - Лукашевського Ю. О. мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно застосував до цивільних правовідносин дефініцію «близькі особи», викладену в статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки вказана норма має публічно-правову природу. Суб`єктний склад заявників у справах окремого провадження чітко регламентований частиною третьою статті 296 ЦПК України та племінник (за відсутності факту спільного проживання) не належить до кола «близьких родичів» у розумінні статей 2, 3 СК України. 

Родинний зв`язок між ОСОБА_1 як племінником та ОСОБА_3 як дядьком за правилами СК України не створює автоматичного статусу близького споріднення для цілей статті 296 ЦПК України. 

Апеляційний суд не звернув увагу на Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, згідно з яким обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї є: спільне проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та витрат. Оскільки ОСОБА_3 перебуває у пансіонаті, то факт спільного проживання відсутній, що виключає статус ОСОБА_1 як члена сім`ї ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції фактично визнав заявника, як члена сім`ї, без підтвердження цих обставин належними і допустимими доказами. Навпаки в матеріалах справи містяться довідки про те, що особа, відносно якої розглядається справа про визнання його недієздатним, перебуває в пансіонаті на стаціонарному проживанні.

Крім того, апеляційним судом розглянуто справу у письмовому провадженні без виклику сторін, незважаючи на те, що учасникам справи направлялися судові повістки та представник органу опіки з`явилася на засідання суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання недієздатним його дядька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначення заявника опікуном.

У заяві ОСОБА_1 посилався на те, що він проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 , а  ОСОБА_3 є інвалідом другої групи загального захворювання, страждає на психічне захворювання та з 24 червня 2024 року проживає у приватному пансіонаті для літніх людей «Рідні люди», що знаходиться в с. Липники Львівської області.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 40 ЦК України).

Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (частина перша статі 60 ЦК України).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

У пункті 1 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи суд розглядає в окремому провадженні.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Важливою складовою сімейного життя є право жити разом, щоб сімейні стосунки могли нормально розвиватись, а члени сім`ї могли спілкуватись одне з одним. Поняття сімейного життя є автономним. Відповідь на питання, існує чи ні сімейне життя, залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків та стосунків.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

СК України регулює зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини, між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком, між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Водночас, Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням (стаття 2 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

В постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 209/2893/22, на яку послався заявник в касаційній скарзі, також зазначено, що першочерговим у цій категорії справ є з`ясування судом наявності правосуб`єктності заявника, а саме, чи належить він до певної групи осіб, які мають право на подання заяви про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення їй опікуна.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли її подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Встановивши, що ОСОБА_1 є племінником   ОСОБА_3 , а тому не є його членом сім`ї та близьким родичем, застосувавши правильно положення статей СК України та ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення заяви на підставі пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України, оскільки вона подана особою, яка не може виступати заявником у такій категорії справ окремого провадження.

Правильність такого висновку, зокрема про те, що такі особи, як: тітка, дядько та племінники, не віднесені законом, у контексті частини третьої статті 296 ЦПК України, саме до близьких родичів, підтверджено постановою Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 130/2391/18 (провадження №61-1307св19).

Скасовуючи ухвалу місцевого суду, апеляційний суд вищенаведеного не врахував та помилково виходив з того, що  ОСОБА_3 є дядьком заявника, тобто близькою особою в розумінні Закону України «Про запобігання корупції», оскільки вказаний Закон визначає термін «близькі особи» та не містить тлумачення поняття «близьких родичів». Тому застосування статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» в цій справі при вирішенні питання про визначення поняття «близькі родичі» є неможливим.

Крім того, у заяві про визнання особи недієздатною та призначення опікуна ОСОБА_1 зазначив, що він проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , у АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 проживає у приватному пансіонаті для літніх людей «Рідні люди», що знаходиться в с. Липники Львівської області. За таких обставин, відсутність спільного проживання заявника з ОСОБА_3 виключає їх статус як членів сім`ї.

Отже, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про скасування законного й обґрунтованого судового рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права скасовано ухвалу, яка відповідає закону, то оскаржуване судове рішення апеляційного суду необхідно скасувати і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року скасувати, ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 01 серпня 2025 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович