Справа № 344/14748/25 
Провадження № 11-кп/4808/125/26 
Категорія ч. 1 ст. 309 КК України  
Головуючий у 1 інстанції  ОСОБА_1  
Суддя-доповідач  ОСОБА_2  

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі
суддів   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю секретаря   ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №12025096010000372за апеляційною скаргою заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року, згідно з яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківськ, українця, громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_1 , із середньою освітою, непрацюючого, розлученого, має на утриманні одну малолітню дитину, раніше неодноразово судимого, востаннє 05 вересня 2025 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 125 (ч. 1 ст. 71) КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 місяці,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень,
з участю прокурора   ОСОБА_9 ,
обвинуваченого    ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальний проступок, а саме незаконно придбав та зберігав психотропні речовини без мети збуту за наступних обставин. 
Так, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, за невстановлених обставин, у невстановлений досудовим розслідуванням час, незаконно придбав полімерний зіп-пакет із кристалічною речовиною, що містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якого заборонено - РVР (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) та помістив у свій гаманець та незаконно зберігав при собі без мети збуту. 10 липня 2025 року близько 13 год. 30 хв. під час проведення оперативно-пошукових заходів по профілактиці, запобіганні, виявленні та припиненні кримінальних правопорушень на території міста Івано-Франківська на предмет кримінальних правопорушень пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин оперуповноваженим ВКП Івано-Франківського РУП ГУ НП в Івано-Франківській області неподалік будинку № 19 по вул. Івасюка в м. Івано-Франківськ зупинено ОСОБА_8 , під час спілкування з яким у працівників поліції виникли підстави вважати, що при ньому можуть знаходитись заборонені чи обмежені в обігу речовини. Надалі, на запитання працівника поліції до ОСОБА_8 , чи має він при собі речовини, обіг яких заборонено, останній повідомив про зберігання в гаманці полімерного зіп-пакету із вмістом забороненої речовини «Alpha-PVP». В подальшому, 10 липня 2025 року у період часу з 14год. 56хв. по 15год. 00хв. неподалік будинку №19 по вул. Івасюка в м. Івано-Франківськ в ході проведення огляду місця події працівниками поліції слідчо-оперативної групи Івано-Франківського РУП ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_8 , усвідомлюючи неможливість продовження протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним придбанням та зберіганням психотропних речовин без мети збуту, зі свого гаманця добровільно видав полімерний зіп-пакет із кристалічною речовиною, яка згідно з висновком експерта від 21 липня 2025 року містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - РVР (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), в кількості 0,1737 грама.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з врахуванням вироку Богородчанського районного суду від 05 вересня 2025 року призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 місяці та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.
Вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості. 
Так, ОСОБА_8 судимий востаннє 05 вересня 2025 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 125 КК України та на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання призначено у виді позбавлення волі на строк 2 місяці.
Кримінальне правопорушення по даному кримінальному провадженню обвинуваченим вчинено 10 липня 2025 року, тобто до ухвалення вироку від 05 вересня 2025 року. 
Зазначає, що судом безпідставно не призначено остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з врахуванням вироку Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року. З урахуванням цього, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в розумінні ч. 1 ст. 413 КПК України.
Стверджує, що невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості полягає в тому, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами.
Зауважує, що судом не враховано суспільної небезпеки вчиненого злочину, яка визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії на свідомість людей, їх мораль та спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості. 

Під час апеляційного розгляду: 
- прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити; 
- обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з таких підстав.
За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розгляд кримінального провадження проводився у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_8 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. 
Прокурор оскаржує вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, тому суд апеляційної інстанції перевіряє оскаржений вирок в цій частині. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
За змістом оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком; дані про особу винного; його вік, стан здоров`я та майновий стан; те, що він не працює; розлучений; має на утриманні одну малолітню дитину 2017 року народження; звертався з 2004 року за стаціонарною та амбулаторною допомогою в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР», останній раз перебував на стаціонарному лікуванні з 05 лютого 2024 року по 08 лютого 2024 року, в КНП «ПНЦ ІФ ОР» не звертався, амбулаторну допомогу не отримував; раніше неодноразово судимий, востаннє вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року за ч. 1 ст. 125 (ч. 1 ст. 71) КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 місяці, будь-яких відомостей про повне чи часткове відбуття або ж не відбуття якого у суду не було.
Суд першої інстанції взяв до уваги, що на розгляді в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області є кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, а Богородчанському районному суді Івано-Франківської області – про його обвинувачення за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України.
Суд першої інстанції відніс до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , повне та беззастережне визнання вини, щире каяття, а обставин, які б обтяжували його покарання суд не встановив.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає основне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. 
Частиною 4 вказаної статті передбачено, що за правилами, передбаченими в частині першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в суді буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами передбаченими в статті 72 цього Кодексу. 
Загальний алгоритм призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України передбачає такі елементи: 1) одержання точних даних про покарання, призначене особі попереднім вироком/попередніми вироками та у разі відбуття призначеного покарання, точного визначення його відбутої частини; 2) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, а якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то призначення покарання за кожен злочин окремо; 3) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів; 4) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених попереднім та новим вироками; 5) зарахування в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, покарання, відбутого за попереднім вироком/попередніми вироками, якщо таке зарахування можливе.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17), для призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів мають значення саме призначені попередніми вироками засудженому покарання, а не їх відбуття, натомість відбуття покарання є визначальним при застосуванні судом положень ст. 71 КК України та призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків.
Так, ОСОБА_8 судимий востаннє 05 вересня 2025 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 125 КК України та на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання призначено у виді позбавлення волі на строк 2 місяці.
Кримінальне правопорушення по даному кримінальному провадженню обвинуваченою вчинено 10 липня 2025 року, тобто до ухвалення вироку від 05 вересня 2025 року. 
Колегія суддів вважає, що судом безпідставно не призначено остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з врахуванням вироку Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року. 
З урахуванням цього, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в розумінні ч. 1 ст. 413 КПК України.
Згідно з ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України необхідність застосування більш суворого покарання є однією із підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.
На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання необхідно скасувати з постановленням в цій частині нового вироку.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 405, 407, 414, 420 КПК України,

УХВАЛИЛА: 

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити.
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року щодо  ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України в частині призначеного покарання скасувати.
Постановити щодо  ОСОБА_8 в цій частині новий вирок.
Визнати  ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з врахуванням вироку Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 місяці та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді ОСОБА_3 

ОСОБА_4 

ОСОБА_5