Справа № 545/849/25 
Провадження № 2/545/6/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" квітня 2026 р.  м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області у складі
головуючого судді Зуб Т.О.,
за участі секретаря Пінчук З.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідачки ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Руль М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Микитенко Юлія Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсними свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати- ОСОБА_3 . Після смерті останньої відкрилась спадщина, та він одразу звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса за місце знаходження спадкового майна. Однак, приватний нотаріус, у якого була відкрита спадкова справа, повідомив, що усе майно, яке належало ОСОБА_3 було подаровано нею відповідно до договору дарування від 12.03.2020 року ОСОБА_2 . В той же день, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. здійснив державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером: 51587637 від 12.03.2020р. та зареєстрував право власності, на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , у розмірі частки 1/1. Зазначає, що ОСОБА_3 не могла самостійно укласти договір дарування, оскільки перебувала в стані коли не могла усвідомлювати значення своїх дій, та не могла керувати ними, оскільки потребувала постійного медичного та фізичного догляду, була літньою особою та мала ознаки синдрому стійкого порушення когнітивних функцій, що за клінічними ознаками характеризувалось як «Деменція». Договір дарування від 12.03.2020 року був укладений під впливом обману, оскільки обдарована особа- ОСОБА_2 заздалегідь знала та усвідомлювала про факт існування інших близьких родичів, які можуть претендувати на майно, що належало ОСОБА_3 , а тому ОСОБА_2 ввела в її оману з метою отримати все майно. ОСОБА_2 перед укладанням договору дарування, запевнила ОСОБА_3 , що вона буде здійснювати постійний догляд за нею, однак фактично такі дії не вчиняла, а фізичний та психологічний стан ОСОБА_3 суттєво погіршився. Зміна обставин є істотним, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали на інших умовах. Витрати які вона несла на лікування, на комунальні послуги, на організацію свого життя значно перевищували її прибутки. ОСОБА_2 своїми діями, знаючи характер захворювання матері, його тяжкість, навмисно створила умови щоб погіршити її становище, штучно створювала йому перепони у спілкуванні з ОСОБА_3 , оскільки остання постійно знаходилась разом із нею. 
Враховуючи вищенаведене, просить суд визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки з розташованим на ній об`єктом нерухомого майна, серія та номер: 348, виданий 12.03.2020, видавник: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В.; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51587637 від 12.03.2020, виданий приватним нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В.; скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта 21569752.
Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області Потетій А.Г. від 18.03.2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
31.03.2026 року відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначила, що вона є донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 15.01.2022 року вона забрала матір до себе за адресою: АДРЕСА_1 , утримувала її та надавала допомогу у побуті. У 2014 році в зазначеному будинку був зареєстрований позивач, який ні дня в ньому не жив та не сплачував за комунальні послуги. Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 06.03.2015 року у справі № 545/161/15-ц ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Після того, як позивач був зареєстрований у вказаному будинку, він припинив будь-яке спілкування з матір`ю аж до дня її смерті. За життя мати не мала жодних психічних розладів, до останнього дня вона все розуміла, вільно висловлювала свої думки, була спокійна та врівноважена, цитувала на пам`ять уривки із Біблії. Із жодного наданого до позовної заяви доказу не вбачається того, що ОСОБА_3 хворіла на таку хворобу, яка позбавляла її можливості на момент підписання оспорюваного договору усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також того, що її спонукали до укладення даного договору шляхом обману. Натомість, зі змісту заповіту від 22.11.2013 року вбачається, що ще в 2013 році мати прийняла рішення про те, що все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй би належало на день смерті, на яке б вона за законом мала право, заповіла їй- ОСОБА_2 . У подальшому, враховуючи те, шо вона була єдиною особою, яка здійснювала догляд за матір`ю, остання вирішила подарувати позивачці зазначений будинок, оскільки як власник мала на це право, відповідно до ст. 41 Конституції України.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 1466/0/15-25 від 15.07.2025 року суддя ОСОБА_4 звільнений з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Наказом Полтавського районного суду Полтавської області № 10/ос.с від 15.07.2025 року суддю ОСОБА_4 відраховано зі штату суду 15.07.2025 року у зв`язку із звільненням з посади судді у відставку.
Ухвалою судді Зуб Т.О. від 16.09.2025 року справу прийнято до свого провадження та призначене підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 09.02.2026 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у ньому. Пояснив, що відповідачка маніпулювала матерею- ОСОБА_3 . Остання, укладаючи договір дарування, не могла керувати своїми діями та робила це під тиском відповідачки. 
Представник відповідача- адвокат Руль М.І. позовні вимоги не визнала. Пояснила, що викладені у позові обставини, що ОСОБА_3 хворіла на таку хворобу, яка позбавляла її можливості на момент підписання оспорюваного договору усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не підтверджені жодними доказами.
Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, пояснила, що договір дарування мати укладала добровільно. Вона завжди була поруч з матерею та доглядала за нею. Психічними хворобами мати не страждала та до смерті розуміла значення своїх дій.
Допитана у якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що знайома з відповідачкою, яка є рідною дочкою ОСОБА_3 , позивача не знає. Померлу ОСОБА_3 знає з 2007 року, часто у неї ночувала. Вона жила зі своєю дочкою- ОСОБА_2 . ОСОБА_3 не страждала на психічні захворювання, та все розуміла. З донькою у неї були гарні стосунки, вони жили повноцінною сім`єю, вели господарство. ОСОБА_2 завжди доглядала за ОСОБА_3 . З останньою вони ходили до церкви, померла ніколи не скаржилася на відповідачку. З ОСОБА_1 не знайома та ніколи його не бачила.
Допитана у якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що знайома з ОСОБА_2 , з ОСОБА_1 не знайома. Померлу ОСОБА_3 знала років сім, вона кожний недільний день ходила у церкву та заходила у магазин, де свідок працювала. Вона була звичайною жінкою, привітною людиною, все розуміла та спілкувалася на різні теми. Ніяких скарг від ОСОБА_3 щодо заборони з боку ОСОБА_2 їй спілкуватися з сином ОСОБА_1 не чула. Також вона взагалі не скаржилася на ОСОБА_2 . ОСОБА_3 отримувала пенсію, особисто розпоряджалася власними коштами, розраховувалася у магазині за товар. До ОСОБА_3 приїжджав її син ОСОБА_7 , а іншого сина ніколи не бачила.
Допитана у якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що з ОСОБА_1 не знайома. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знайома, часто приїжджала до них у гості. ОСОБА_3 була доброю та віруючою людиною. Від неї ні разу не чула будь-яких скарг на ОСОБА_2 . Їй було відомо, що у ОСОБА_3 є старший син, але про нього вона нічого не розповідала. Будинок належав ОСОБА_3 по договору купівлі-продажу. ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_3 , вони проживали разом однією сім`єю.
Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 (а.с. 18), а ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 (а.с. 45). ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17).
Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 509369 від 28.07.2008 року ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 0,2500га, кадастровий номер 5324085702:02:007:0082 (а.с. 97, 98-100).
Згідно договору купівлі-продажу від 22.01.2008 року, ОСОБА_3 належав житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 100 звор. бік-101, 102, 103).
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений 22.11.2013 року сільським головою Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та зареєстрований в реєстрі за № 8, та яким померла заповідала все належне їй майно ОСОБА_2 (а.с. 51-52).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. 
Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору дарування від 12.03.2020 року ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,2500 (нуль цілих двадцять п`ять сотих) гектарів, у тому числі за земельними угіддями: прибудинкова територія: 0,0166 га, капітальна: 0,0061 га, рілля: 0,1531 га, багаторічні насадження: 0,0742 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (чотири), цільове призначення земельної ділянки: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), вид використання земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, категорія земель- землі житлової та громадської забудови, кадастровий номер 5324085702:02:007:0082, далі за текстом- земельна ділянка, та розташований на ній об`єкт нерухомого майна- житловий будинок, з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 (чотири), далі за текстом-будинок, а разом- нерухоме майно.
За вказаною адресою в цілому розташовано: житловий будинок А-1, загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 23,9 кв.м., прибудова а, сарай В, погріб в, вбиральня Е, сарай а1, огорожа, ворота, хвіртка № 1-2, колодязь № 3.
Земельна ділянка, що відчужується, належить ОСОБА_9 на праві особистої приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 509369, виданого Тахтаулівською сільською радою 28.07.2008 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010854600107. Земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 28.07.2008 року відділом Держземагенства у Полтавському районі Полтавської області.
Будинок, що відчужується, належить ОСОБА_9 на праві особистої приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 22.01.2008 року Медвєдєвою В. I., приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу за реєстровим № 116. Право власності за Дарувальником зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.02.2008 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району», реєстраційний номер 21569762.
Вказаний договір дарування нотаріально посвідчений державним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. та зареєстровано у реєстрі за № 348. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 земельної ділянки та житлового будинку (а.с. 95-97).
Як зазначено у Договорі, (п. 13) сторони стверджують, що зміст цього договору та зміст зазначених норм законодавства у вищенаведеному пункті їм зрозумілий, питань, які залишилися б незрозумілими для них, немає. У п. 15 Договору зазначено, що сторони цього правочину, стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому правочині, а також стверджують, що цей правочин відповідає їхнім дійсним намірам. 
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України).
Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29.02.2012 у справі № 6-9цс12, від 17.09.2014 у справі № 6-131цс14. Окрім того, у постановах Верховного суду від 05.02.2018 №404/4956/15-ц, від 25.07.2018 № 416/13806/14 судом було зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 496/4851/14-ц 11.11.2019 відступив від висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від17 жовтня 2018 року у справі у справі № 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18) про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними та зазначила, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що ОСОБА_3 перебувала в стані коли не могла усвідомлювати значення своїх дій, та не могла керувати ними, оскільки потребувала постійного медичного та фізичного догляду, була літньою особою та мала ознаки синдрому стійкого порушення когнітивних функцій, що за клінічними ознаками характеризувалось як деменція.
Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 в установленому законом порядку недієздатною не визнавалась, медичних документів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 ознак захворювання деменцією- до суду не надано, а зазначені доводи сторони позивача не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним.
Так, оспорюваний договір дарування нотаріально посвідчений державним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. та зареєстровано у реєстрі за № 348. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 земельної ділянки та житлового будинку (а.с. 95-97).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.
Судом не встановлено обставин, за яких дії ОСОБА_3 щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій відповідачки, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди.
З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що ОСОБА_3 розуміла природу укладеного договору, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування.
При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона була особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною у момент укладання договору (докази протилежного суду не надано).
Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст.
Питання про витребування відповідних документів з закладів охорони здоров`я відносно ОСОБА_3 стороною позивача не порушувалося.
Судом в судовому засіданні досліджено відеозапис, за клопотанням позивача на якому містяться пояснення брата- ОСОБА_10 . Однак, суд не приймає як доказ вказаний відеозапис, та не приймає до уваги відтворені на ньому пояснення ОСОБА_10 , оскільки такі покази не були надані суду з приведенням свідка до присяги, а тому не відповідають критеріям допустимості й достовірності. Безпосередній допит свідка в суді є пріоритетним, та узгоджується з вимогами ст. 230 ЦПК України. 
Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити.
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.
Керуючись ст. 12, 81, 89, 133, 140, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Микитенко Юлія Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсними свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності- відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:	  	Т. О.  Зуб