15.04.26
22-ц/812/17/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року м. Миколаїв 

справа №489/9054/24
провадження №22-ц/812/17/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Колосовою О. М.,
за участі:
представника позивача – Ковалевського Є. В.,
відповідачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідачки – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Костюченка Г. С. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі – ТОВ «Укрдебт Плюс» або Товариство) звернулося до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало наступним.
16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №11333224000, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 35 300,00 дол. США зі строком користування до 16 квітня 2018 року з процентною ставкою 13,5 % річних. 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалася відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору, у тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, за сплату пені, інших штрафних санкцій, передбачених у кредитному договорі. Договором поруки погоджено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитами та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором від 16 квітня 2008 року за №11333224000.
У порушення умов кредитного договору позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього перед кредитором утворилася прострочена заборгованість.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2009 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь АКІБ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №11333224000 у розмірі 281 970,35 грн, яка складається з 262 801,07 грн заборгованості за кредитом, 17 963,83 грн заборгованості по відсотках, 1205,45 грн пені. Також стягнуто судовий збір у сумі 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 250 грн. 
15 листопада 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги №2083/К, за яким право грошової вимоги за кредитним договором від 16 квітня 2008 року перейшло до нового кредитора ТОВ «Укрдебт Плюс».
Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 09 липня 2020 року замінено сторону у виконавчому провадженні №53603650, що знаходиться на виконанні Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та яке відкрите на підставі виконавчого листа №2-4679/2009, з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженню відповідальністю «Укрдебт Плюс». 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2009 року по справі №2-4679/2009 виконано частково шляхом примусового стягнення з ОСОБА_4 за період з 25 червня 2023 року по 23 жовтня 2024 року коштів на загальну суму 30 375,06 грн. 
Станом на 23 лютого 2022 року не повернутою залишалася сума 281 970,35 грн.
Оскільки відповідачі так і не виконали рішення суду, у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України.
Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати у розмірі 144 270,74 грн та 3% річних у розмірі 41 924,74 грн, а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року позов ТОВ «Укрдебт Плюс» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Укрдебт Плюс» інфляційні втрати та 3 % річних у загальному розмірі 186 195,48 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Укрдебт Плюс» в рівних частках судовий збір в розмірі 2422,40 грн (по 1211,20 грн з кожного).
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дослідженими доказами доведено невиконання відповідачами судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення (з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішеннями суду, ОСОБА_3 через представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині стягнення з неї грошових сум, передбачених ст.625 ЦК України, скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову щодо неї.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 15 березня 2022 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», що набрав чинності 17 березня 2022 року. Цим Законом розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
З огляду на вказане положення закону вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення повернення кредиту за період з 24 лютого 2022 року, задоволенню не підлягає.
Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, а тому нараховані інфляційні втрати та 3% річних до 13 листопада 2021 року стягненню не підлягають.
Також відповідачка зауважила, що вона є дружиною ОСОБА_5 , який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому на неї поширюються пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».
Крім того відповідачка наполягала на тому, що суд припустився помилки при обрахуванні інфляційних втрат та 3% річних.

Доводи інших учасників справи

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи

16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №11333224000, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 35 300,00 дол. США зі строком користування до 16 квітня 2018 року з процентною ставкою 13,5 % річних. 
16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за невиконання зобов`язань позичальником по кредитному договору, у тому числі за повернення основної суми боргу, процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених у кредитному договорі. Договором поруки погоджено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2009 року (справа №2-4679/2009) стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11333224000 у розмірі 281 970,35 грн, яка складається з 262 801,07 грн заборгованості за кредитом, 17 963,83 грн заборгованості за відсотками, 1205,45 грн пені. Також стягнуто судовий збір у сумі 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 250 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2011 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано. Прізвище ОСОБА_6 змінено на « ОСОБА_7 ».
Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 07.05.2019, ОСОБА_8 07 травня 2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_9 . 
Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21 січня 2013 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчих листів про стягнення заборгованості, судових витрат з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , виданих Ленінським районним судом м.Миколаєва 17 березня 2010 року у справі №2-4679/2009 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
15 листопада 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги №2083/К, за яким право грошової вимоги за кредитним договором від 16 квітня 2008 року перейшло до нового кредитора ТОВ «Укрдебт Плюс».
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2020 року замінено сторону у виконавчому провадженні №53603650 (боржник ОСОБА_4 ), що знаходиться на виконанні Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та яке відкрите на підставі виконавчого листа №2-4679/2009, з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Укрдебт Плюс». 
З довідки Інгульського ВДВС м.Миколаєва від 24.09.2024 випливає, що у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження №29226391 з примусового виконання виконавчого листа №2-4679/2009, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 17.03.2010 про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №11333224000 у розмірі 281 970,35 грн та судових витрат. 18 грудня 2014 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу з підстави відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
Згідно з інформацією з Автоматизованої системи виконавчих проваджень та Єдиного реєстру боржників 20 березня 2017 року було відкрито виконавче провадження №53603650, боржник – ОСОБА_4 , стягувач – ТОВ «Укрдебт Плюс». Відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_10 відсутні. Інформація щодо неї у Єдиному реєстрі боржників відсутня.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22.
Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 зазначено, що зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України. За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги ТОВ «Укрдебт Плюс», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості за кредитним договором, не виконали рішення суду про стягнення заборгованості, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних у вказаному судом розмірі за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду щодо ОСОБА_3 , яка є апелянтом у справі, оскільки він не відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Досліджені докази свідчать, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2009 року (справа №2-4679/2009) стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11333224000 у розмірі 281 970,35 грн, розподілено судові витрати. 
18 грудня 2014 року Інгульським ВДВС м.Миколаєва було повернуто виконавчий лист стягувачу у рамках виконавчого провадження №29226391.
20 березня 2017 року було відкрито виконавче провадження №53603650 щодо виконання ОСОБА_4 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2009 року (справа №2-4679/2009).
Докази пред`явлення виконавчих листів до виконання з 2014 року та наявності виконавчих проваджень щодо ОСОБА_3 відсутні.
Згідно з ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (втратив чинність 05.01.2017) виконавчий лист за рішенням суду пред`являється до виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Частина 3 статті 23 вказаного Закону передбачає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, який набрав чинності 05.10.2016, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Вказане засвідчує, що стягувач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу з ОСОБА_3 . Тобто у такому випадку основна вимога позивача про примусове стягнення боргу, підтверджена судовим рішенням, не може бути виконана в примусовому порядку, а тому до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦК України.
Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про відсутність підстав для стягнення з неї сум, визначених позивачем.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Укрдебт Плюс» до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків за прострочення виконання грошового зобов`язання з ухваленням у вказаній частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог через їх безпідставність.

Щодо судових витрат 

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 , скасував рішення суду першої інстанції щодо неї, відмовивши у задоволенні позовних вимог позивача, то наявні підстави для відшкодування позивачем відповідачці судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 3633,60 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана її представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 3633,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова 

Повне судове рішення складено 17 квітня 2026 року.