Справа № 158/1279/24 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/374/26  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання Власюк О. С.,
з участю представника стягувача ОСОБА_1 ,
представника боржника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою стягувача ОСОБА_3 , поданою від його імені представником ОСОБА_1 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В : 
13 січня 2026 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення способу виконання постанови Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, яку обґрунтовує тим, що цією постановою суду його позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково та ухвалено: 
- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за затрати, понесені на поліпшення квартири АДРЕСА_1 у розмірі 177 992 грн;
- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_3 у власність таке майно: ліжко «Регіна люкс» вартістю 11 229 грн, диван-ліжко кутовий на суму 35 400 грн, сегмент крісло – 11 900 грн, прально-сушильну машину «Самсунг» - 16 574 грн, шафу дводверну в прихожу -13 500 грн, шафу в спальню -13 500 грн, шафу на балкон – 5 000 грн, матрац «Мокко» - 5 458 грн, наматрацник – 752 грн, жорсткий диск – 1 592 грн, мікрохвильова піч – 2 999 грн, захист від перенапруги – 614 грн, а всього на суму 118 518 грн;
- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_4 у власність таке майно: 4 барні крісла на суму – 5 000 грн, випрямляч для волосся – 699 грн, люстру – 7 800 грн, люстру – 3 100 грн, меблі для ванни – 7 000 грн, кухонний гарнітур – 46 250 грн, кондиціонер – 5 904 грн, посудомийну машину – 10 449,99 грн, варочну панель і духову шафу «Горенья» - 13 259 грн, дзеркало «Акцент» - 1 452 грн, витяжку – 6 898,98 грн, чайник – 699 грн, маршрутизатор – 799 грн, посуд – 2 364,96 грн, а всього на суму – 111 675,93 грн.
У решті позову відмовлено. 
Здійснено розподіл судових витрат.
Постанова суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача затрат, понесених на поліпшення квартири, виконується в межах виконавчого провадження шляхом розстрочення платежів.
Але постанова суду в частині виділу йому рухомого майна (меблів та побутової техніки) залишається невиконаною.
Відповідач залишила без уваги його заяву від 20.02.2025 про добровільне виконання постанови в цій частині.
25.03.2025 відповідач відмовилася видавати будь-яке майно його матері ОСОБА_5 , яку він уповноважив на представництво своїх інтересів нотаріально посвідченою довіреністю.
На виконання постанови 26.08.2025 Ківерцівським районним судом Волинської області було видано виконавчий лист № 158/1279/24 про виділ у власність ОСОБА_3 майна (згідно з переліком), що було предметом спору.
02.09.2025 Луцький ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ МЮ повернув виконавчий лист стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
У зв`язку із відмовою ОСОБА_4 добровільно передати належне йому майно, відмовою органу ДВС відкрити виконавче провадження через відсутність заходів примусового виконання та неможливістю фактичного отримання цього майна, вважає, що необхідним є встановлення способу виконання постанови суду.
Відповідач не лише не виконує добровільно судове рішення, але й чинить перешкоди у його виконанні. Наявність та фактичне збереження зазначених предметів у відповідача викликає сумніви, а тому є ризик втрати можливості виконати рішення в частині передачі речей у натурі.
Просив встановити спосіб виконання постанови Волинського апеляційного суду від 09.12.2024 у цій справі в частині виділення ОСОБА_3 у власність майна (ліжко «Регіна люкс» вартістю 11 229 грн, диван-ліжко кутовий на суму 35 400, сегмент крісло – 11 900 грн, прально-сушильну машину «Самсунг» - 16 574 грн, шафу дводверну в прихожу -13 500 грн, шафу в спальню -13 500 грн, шафу на балкон – 5 000 грн, матрац «Мокко» - 5 458 грн, наматрацник – 752 грн, жорсткий диск – 1 592 грн, мікрохвильова піч – 2 999 грн, захист від перенапруги – 614 грн, а всього на суму – 118 518 грн) шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_4 передати це майно у власність ОСОБА_3 ..
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2026 року в задоволенні зави відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені стягувача ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати цю ухвалу та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви.
Зазначає, що наявні в матеріалах справи докази спростовують висновок суду про те, що відповідач готова добровільно повернути виділене йому майно. 
Позивач позбавлений можливості виконати рішення суду в примусовому порядку через відсутність зобов`язального характеру резолютивної частини судового рішення. Добровільність виконання в даному випадку також неможлива, оскільки позивач не може особисто прибути до відповідача, а довірені ним особи не змогли отримати належне позивачу майно особисто від відповідача через небажання відповідача виконати постанову апеляційного суду.
Від боржника ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.
Представник боржника ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив і просить залишити її без задоволення.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення способу виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявник не надав доказів неможливості виконання рішення суду і аналогічні за змістом вимоги уже були предметом розгляду судом.
Проте, до таких висновків суд дійшов помилково.
Згідно з матеріалами справи, постановою Волинського апеляційного суду від 09.12.2024 було частково задоволено апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 і його позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково. Ухвалено, у тому числі, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_3 у власність таке майно: ліжко «Регіна люкс» вартістю 11 229 грн, диван-ліжко кутовий на суму 35 400, сегмент крісло – 11 900 грн, прально-сушильну машину «Самсунг» - 16 574 грн, шафу дводверну в прихожу -13 500 грн, шафу в спальню -13 500 грн, шафу на балкон – 5 000 грн, матрац «Мокко» - 5 458 грн, наматрацник – 752 грн, жорсткий диск – 1 592 грн, мікрохвильова піч – 2 999 грн, захист від перенапруги – 614 грн, а всього на суму – 118 518 грн.
На виконання постанови суду у цій частині судом першої інстанції 26.08.2025 було видано ОСОБА_3 виконавчий лист, боржником у якому зазначено відповідача ОСОБА_4 ..
02.09.2025 Луцький ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ МЮ повернув виконавчий лист стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Будь-яких інших доказів до заяви від 13.01.2026 ОСОБА_3 не приєднано.
Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Зазначена норма релевантна положенням, що містяться у ст. 435 ЦПК України.
Згідно з частинам 1-3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, яке підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної або касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження.
Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Невиконання боржником судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна стягувача або майна, присудженого на користь стягувача, протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з боржника суми вартості відповідного майна, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, вартість майна неможливо визначити або майно відповідно до закону не може оцінюватися.
Вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Перелік обставин, що можуть викликати зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення, не є вичерпним. Категорія «обставин, що ускладнюють виконання рішення» має оціночний характер, віднесення тих чи інших обставин залежить від судового розсуду, а також від надання доказів, що доводять наявність подібних обставин. При вирішенні питання про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен з`ясовувати обставини, що свідчать про неможливість такого виконання (постанова Верховного Суду від 04.05.2020 у справі № 2-1927/11).
Хоча позивачу ОСОБА_3 і було видано 26.08.2025 виконавчий лист № 158/1279/24 на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 09.12.2024 у цій справі в частині виділення ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна згідно переліку, у якому він значиться як стягувач, однак на час звернення до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення суду він не набув статусу стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання вищезазначеної постанови.
У матеріалах справи відсутні докази відкриття виконавчого провадження з примусового виконання такого судового рішення щодо боржника ОСОБА_4 та його подальшого примусового виконання, що є обов`язковою умовою застосування механізму зміни способу і порядку виконання такого судового рішення, передбаченого ч. 3 ст. 435 ЦК України. 
Одночасно із цим, колегія суддів звертає увагу на те, що 02.09.2025 виконавчий лист № 158/1279/24 було повернуто Луцьким відділом ДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ МЮ стягувачу ОСОБА_3 на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень).
За ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Виданий 26.08.2025 виконавчий лист № 158/1279/24 у викладеній резолютивній частині постанови суду не передбачає жодного із перелічених у ст. 10 Закону заходів примусового виконання рішення, як того вимагає п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону. Крім того, рішення суду в цій справі не є рішенням немайнового характеру, оскільки таким рішенням не покладено на відповідача особистого зобов`язання вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, тому до вказаних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 в справі № 201/9127/21 зазначив, що усталеним у процесуальному праві є розуміння понять «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення як категорій, що мають спеціальне значення і реалізуються у виконавчому провадженні. Вони означають послідовність і зміст виконавчих дій, які підлягають вчиненню державним / приватним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це, по суті, спосіб здійснення того способу захисту, який реалізовано судом у своєму рішенні. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.
Верховний Суд у постанові від 05.09.2018 у справі № 2-749/11 роз`яснив, що під час зміни способу та порядку виконання рішення суд не може змінювати саме рішення по суті. На стадії виконання рішення суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду та застосування іншого способу правового захисту позивача без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних позовних вимог.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зміна та припинення правовідношення (п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України), а також припинення дії, яка порушує право (п. 3 ч. 12 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Виділення позивачу майна у власність не є самостійним способом захисту, однак є наслідком застосування судом та складовою конструкції основного способу захисту, застосованого судом – поділу спільного сумісного майна (подружжя), внаслідок якого припиняється режим спільної сумісної власності колишнього подружжя на спірне майно і у кожного із них виникає право особистої приватної власності на майно, згідно з переліком (постанова Верховного Суду від 06.06.2024 в справі № 755/4429/22).
При цьому, колегія суддів зауважує, що при виділенні у власність кожному із подружжя майна (згідно з переліком), рішення суду про таке виділення майна засвідчує право власності кожного із подружжя на це майно (змінюється правовідношення), однак не встановлює зобов`язання для іншого з подружжя, у кого таке майно знаходиться, передати таке майно.
Непередання майна, щодо якого рішенням суду було змінено правовий режим зі спільної сумісної на особисту приватну власність, особі, яка має речове право на таке майно, може слугувати підставою для захисту права особистої приватної власності у спосіб, встановлений ст. 391 ЦК України – шляхом пред`явлення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання належним власнику (володільцю) майном (негаторний позов).
У цій справі покладення на відповідача (боржника) обов`язку передати майно, щодо якого було змінено правовий режим та встановлено режим особистої приватної власності, згідно із мотивувальною частиною заяви позивача (стягувача) має на меті, як стверджує заявник, усунути створені для нього відповідачем (боржником) перешкоди у користуванні та розпорядженні таким майном (майно не вдалося забрати з приміщення, де проживає відповідач).
Для вирішення питання про усунення відповідачем (боржником) перешкод у користуванні, розпорядженні позивачем (стягувачем) належним йому майном (згідно з переліком) підлягає з`ясуванню факт вчинення відповідачем (боржником) будь-яких дій, що об`єктивно перешкоджають відповідачу (стягувачу) здійснювати ним право користування чи розпорядження, у чому полягають такі перешкоди та чи порушують дії відповідача (боржника) права користування чи/та розпорядження позивача (стягувача).
Таким чином, позивач (стягувач) у заяві про встановлення способу виконання постанови суду просить суд зобов`язати відповідача (боржника) передати йому майно згідно з переліком, чим фактично просить здійснити захист свого права власності від його ймовірного порушення, не пов`язаного із позбавленням позивача (стягувача) права володіння майном, щодо якого рішенням суду в цій справі було змінено правовий режим і встановлено режим особистої приватної власності (змінено правовідношення).
Отже, задоволення заяви про встановлення порядку виконання рішення суду про поділ майна подружжя в частині виділу одному із подружжя у власність рухомого майна згідно з переліком шляхом зобов`язання іншого з подружжя передати таке майно фактично змінює рішення суду по суті, маючи на меті застосувати додатковий спосіб захисту, крім того, що був застосований судом.
Рішення у цій справі припиняє правовідношення сторін щодо рухомих речей, що були у спільній сумісній власності подружжя, та виділяючи кожному із них в особисту приватну власність майно згідно з переліком, змінює таке правовідношення для кожного із них щодо спірного майна, встановлюючи нові права та обов`язки. Таке рішення не передбачає примусового виконання, оскільки не вимагає вчинення дій зі стягнення чи передачі майна, а з набранням чинності змінює обсяг та зміст юридичних прав (майнових) та обов`язків сторін.
Вирішення питання щодо покладення на відповідача зобов`язання немайнового характеру щодо передачі рухомих речей згідно з переліком, не може бути предметом вирішення заяви про встановлення способу виконання рішення суду, а підлягає вирішенню у порядку позовного провадження з метою захисту, у випадку порушення, майнових прав (користування, розпорядження) володільця майна, якому таке майно було виділене в особисту приватну власність рішенням суду у цій справі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із вимогами ст. 379 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищенаведене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про встановлення способу виконання рішення є правильним, однак, враховуючи неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, мотивувальна частина такої ухвали підлягає зміні в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу стягувача ОСОБА_3 , подану від його імені представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2026 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий – суддя 

Судді