РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2026 року 	м. Рівне	№460/452/26	
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті належної частки грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 позивачу, яка перебувала на його утриманні; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , з дня зникнення безвісті, а саме 12 вересня 2023 року, позивачу, яка перебувала на його утриманні. В обґрунтування позову покликається на те, що військовослужбовець ОСОБА_2 з 12.09.2023 вважається таким, що зник безвісти. Судовим рішенням установлено факт проживання позивача із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Також встановлений факт перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 . Надалі, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , однак отримав відмову, у зв`язку із тим, що постанова Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року не містить визначення про те, що «грошові виплати можуть призначатися особам, які перебували на утриманні військовослужбовця…» саме в контексті виплат грошового забезпечення щодо військовослужбовців, які є зниклими безвісти. Вважає рішення відповідача протиправним у зв`язку із чим звернувся із цим позовом до суду. Просить його задовольнити.
Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову вказуючи на те, що спірне рішення є правомірним, оскільки позивач, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 576 від 16.10.2023 почала отримувати грошове забезпечення, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно заяви зареєстрованої за № 1589 від 12.10.2023. Так, позивач отримувала грошове забезпечення та додаткову винагороду у розмірі 100 % протягом періоду з 29.10.2023 року до 01.02.2025, а от особою яка перебувала на утриманні безвісти зниклого ОСОБА_2 позивача визнано лише 14.08.2025. При цьому, станом на 01.02.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх». Вказаним законом виплата грошового забезпечення особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців не передбачена. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Ухвалою суду від 14.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.
10.05.2023 ОСОБА_2 мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.06.2023 № 157, матрос ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.08.2023 № 217, матрос ОСОБА_2 прибув і приступив до виконання службових обов`язків до складу сил і засобів оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », які залучаються та беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації з метою виконання бойових завдань.
12.09.2023 під час штурмових дій в районі виконання бойового завданні поблизу населеного пункту «Н…», Донецької області, ОСОБА_2 зник безвісти.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.09.2023 № 149-РС, матрос ОСОБА_2 увільнений від займаної посади та вважається безвісти зниклим.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2023 № 541 проведено службове розслідування, з метою уточнення причин, умов та обставин, що сприяли зникненню безвісті військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 в період виконання бойових завдань на околицях н. п. «Н…» Донецької обл. в період з 09.09.2023 по 12.09.2023. За результатами службового розслідування, підтверджено факт зникнення безвісти за особливих обставин, під час виконання бойового завдання, матроса ОСОБА_2 . Визнано матроса ОСОБА_2 , кулеметника 2 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 зниклим безвісти до дня набрання чинності рішення суду про визнання його безвісти відсутнім чи оголошення померлим.
14.09.2023 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 направлено сповіщення про зникнення безвісті матроса ОСОБА_2 .
Наведені обставини встановлені рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14.08.2025 у справі № 570/2310/25, яке набрало законної сили 16.09.2025 та в силу ч. 4 ст. 78 КАС України доказуванню не підлягають.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 576 від 16.10.2023, позивач почав отримувати грошове забезпечення, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно його заяви, зареєстрованої за № 1589 від 12.10.2023 року. 
Таке грошове забезпечення та додаткову винагороду у розмірі 100 %, позивач отримувала протягом періоду з 29.10.2023 по 01.02.2025.
Вказане не заперечується учасниками справи.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14.08.2025 у справі № 570/2310/25 встановлений факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2019р. до моменту зникнення безвісти ОСОБА_2 , а саме 12.09.2023р. Встановлений факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зник безвісти 12.09.2023р.
Як зазначено вище по тексту, дане рішення суду набрало законної сили 16.09.2025.
26.09.2025 позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою у якій просив здійснити перерахунок та виплату відповідних грошових коштів як особі, яка перебуває на утриманні безвісти зниклого військовослужбовця – ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що рішення Рівненського районного суду у справі № 572/2310/25 від 14.08.2025 набрало законної сили.
Відповідачем направлений лист № 5575 від 16.10.2025, яким роз`яснено позивачу, що відповідно до п. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» «за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону). Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань…. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань. Також зазначено, що Постанова Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року не містить визначення про те, що «грошові виплати можуть призначатися особам, які перебували на утриманні військовослужбовця…» саме в контексті виплат грошового забезпечення щодо військовослужбовців, які є зниклими безвісти. Крім того, рішення Рівненського районного суду у справі № 572/2310/25 встановлює факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2019р. до моменту зникнення безвісти ОСОБА_2 , а саме 12.09.2023р. та встановлює факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зник безвісти 12.09.2023р., але жодним чином не встановлює право ОСОБА_1 на отримання будь-яких виплат та, зокрема, грошового забезпечення безвісти зниклого ОСОБА_2 . Повідомлено, що ОСОБА_1 отримується грошове забезпечення як законного представника неповнолітньої дитини, батьком якого є ОСОБА_2 .
Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого, на його думку, порушеного права.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011 (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин)) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі
Відповідно до статті 2 Закону № 2011 ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною 1 статті 9 Закону № 2011 передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За приписами частин 2-4 статті 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону № 2011 (в редакції станом на час подання 26.09.2025 заяви про виплату грошового забезпечення як особі, яка перебуває на утриманні військовослужбовця), за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
Механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони, розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - військовослужбовці), особі (особам), визначеній (визначеним) військовослужбовцем в особистому розпорядженні, складеному на випадок захоплення в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, про виплату грошового забезпечення особі (особам) за його вибором із зазначенням розмірів часток таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону), та особам, зазначеним в абзацах четвертому і п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок № 884 (в редакції станом на час подання 26.09.2025 заяви про виплату грошового забезпечення як особі, яка перебуває на утриманні військовослужбовця)).
Пунктом 2 Порядку № 884 встановлено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до п. 3 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви про виплату грошового забезпечення (далі - заява про виплату) додаються відповідні документи, зазначені у даному пункті цього Порядку.
Положенням п. 5 Постанови № 884 установлено, що виплата визначеним особам грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) щодо, зокрема, військовослужбовців, зниклих безвісти, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або дати складення актового запису про смерть включно.
В усіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовців із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Згідно з абз.3 п. 6 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців здійснюється, у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені).
Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що за безвісно відсутнім військовослужбовцем зберігаються виплати грошового забезпечення в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Така виплата грошового забезпечення здійснюється з дня зникнення безвісти військовослужбовця, зокрема, членам його сім`ї за їх заявою на ім`я командира військової частини. У свою чергу, командир військової частини розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. 
При цьому, і частина шоста статті 9 Закону № 2011 і пункт 6 Порядку № 884 конкретизують коло осіб сім`ї військовослужбовця, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, який, зокрема, зник безвісти.
Спірним питанням у цій справі є обґрунтованість рішення відповідача щодо права на призначення позивачу та отримання ним грошового забезпечення, як особі, яка перебуває на утриманні військовослужбовця, що зник безвісти.
Як наведено вище по тексту, матрос ОСОБА_2 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.09.2023 № 149-РС, увільнений від займаної посади та вважається безвісти зниклим.
При цьому, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 576 від 16.10.2023, позивач почав отримувати грошове забезпечення, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно його заяви, зареєстрованої за № 1589 від 12.10.2023 року. 
Отже позивач, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертався до відповідача із відповідною заявою про виплату грошового забезпечення в 2023 році. І таке грошове забезпечення та додаткову винагороду у розмірі 100 %, позивач отримувала протягом періоду з 29.10.2023 по 01.02.2025 в якості законного представника неповнолітньої дитини військовослужбовця, що зник безвісти.
Суд зауважує, що частина шоста статті 9 Закону № 2011 і пункт 6 Порядку № 884 в редакції до 01.02.2025 передбачала коло осіб сім`ї військовослужбовця, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, до якого входили і особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців.
Проте, Законом України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 3995-ІХ від 08.10.2024 щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», зазначену правову норму викладено в новій редакції, за змістом якої особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців не входять до кола осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти.
Вказаний закон вступив у дію з 01.02.2025.
На виконання наведених змін до закону, Кабінет Міністрів України 15.04.2025 прийняв постанову № 449-2025-п «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884 і від 14 травня 2024 р. № 550», яким затвердив, зокрема, Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти в новій редакції.
З аналізу змісту пункт 6 цього Порядку слідує, що особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців, не входять до кола осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти.
Дана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 1 лютого 2025 року.
Матеріалами справи стверджується, що факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зник безвісти 12.09.2023, встановлений рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14.08.2025 у справі № 570/2310/25, яке набрало законної сили 16.09.2025.
26.09.2025 позивач звернувся із заявою у якій просив здійснити перерахунок та виплату відповідних грошових коштів як особі, яка перебуває на утриманні безвісти зниклого військовослужбовця – ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що рішення Рівненського районного суду у справі № 572/2310/25 від 14.08.2025 набрало законної сили.
Отже, заява про нарахування й виплату грошового забезпечення як особі, яка перебуває на утриманні безвісти зниклого військовослужбовця, надійшла до відповідача після набрання чинності Законом № 2011 та Порядку № 884.
Так, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Якщо під час вирішення суб`єктом владних повноважень певного питання (в даній справі щодо наявності підстав для виплати грошового забезпечення позивачу на підставі його заяви від 26.09.2025 як особі, яка перебуває на утриманні військовослужбовця, що зник безвісти) було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
Згідно правової позиції Верховного Суду у складі у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, у теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Правова визначеність, як елемент верховенства права, не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Як стверджує єдиний орган конституційної юрисдикції, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).
Суд нагадує, що зміни до пункту 6 статті 9 Закону № 2011 та пункту 6 Порядку № 884, набрали чинності 01.02.2025. Такі зміни встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин в частині визначеного кола осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти.
При цьому, заява від 26.09.2025 про нарахування й виплату грошового забезпечення як особі, яка перебуває на утриманні безвісти зниклого військовослужбовця, надійшла до відповідача після набрання чинності змін до пункту 6 статті 9 Закону № 2011 та пункту 6 Порядку № 884.
У даному випадку суд вважає, що визначальним в цій справі є момент, коли позивач почав реалізовувати своє право на отримання грошового забезпечення як особі, яка перебуває на утриманні військовослужбовця, що зник безвісти. 
Водночас суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14.08.2025 у справі № 570/2310/25, яким встановлений факт перебування позивача на утриманні військовослужбовця, який зник безвісти, позаяк даним рішенням не зазначено конкретної дати, з якої позивач перебуває на утриманні такого військовослужбовця. 
Таким чином, оскільки дане рішення суду набрало законної сили 16.09.2025, то за загальним правилом, факт перебування позивача на утриманні військовослужбовця визначається з дати набрання рішенням суду законної сили – 16.09.2025.
Крім того, суд також враховує, що позивач почала отримувати грошове забезпечення, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 , згідно заяви зареєстрованої за № 1589 від 12.10.2023 і отримувала грошове забезпечення та додаткову винагороду у розмірі 100 % протягом періоду з 29.10.2023 року до 01.02.2025. А реалізовувати своє право на встановлення факту проживання однією сім`єю і факту перебування на утриманні, позивач почав лише 16.05.2025 (момент подання позову до суду про встановлення фактів, що мають юридичне значення).
Таким чином, ураховуючи те, що позивач звернувся з заявою про перерахунок та виплату грошового забезпечення 26.09.2025, після набрання чинності змін до пункту 6 статті 9 Закону № 2011 та пункту 6 Порядку № 884, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, відтак його рішення та дії в цьому випадку не можуть вважатися протиправними.
Суд наголошує, що за змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оспорювані дії відповідача щодо відмови позивачу в перерахунку й виплаті грошового забезпечення як особі, яка перебуває на утриманні безвісти зниклого військовослужбовця, обумовлені саме відсутністю такого кола осіб, які мають право на цю виплату, як того вимагає чинне на момент вирішення цього питання законодавство.
Враховуючи наведене, суд констатує, що на момент винесення відповідачем відмови в перерахунку й виплаті грошового забезпечення як особі, яка перебуває на утриманні безвісти зниклого військовослужбовця, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом № 2011 та Порядком № 884, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вищевикладене в його сукупності, суд прийшов висновку про те, що відповідачем доведено правомірність свого рішення щодо відмови позивачу у перерахунку й виплаті грошового забезпечення ОСОБА_2 , який зник безвісті, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
Підстави для застосування положень статті 139 КАС України щодо відшкодування судових витрат позивачу у суду відсутні. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 16 лютого 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 

Суддя       Т.О. Комшелюк