КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Кропивницький Справа № 340/7969/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. НАУМЕНКА, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до відповідача: Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області (вул. Преображенська, б. 2, м. Кропивницький, 25006, ЄДРПОУ 37059505)
про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд: 
1) стягнути з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на мою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який триває з 08.11.2025 р. по 18.11.2025 р. включно.
2) на підставі п.2 ч. 1 ст.371 КАС України звернути рішення до негайного виконання.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У зв`язку з відмовою відповідача у наданні можливості працювати неповний робочий день у період перебування у відпустці по догляду за дитиною, позивач звернувся до суду за захистом свого права на працю. Судовим рішенням визнано протиправною відмову у наданні дозволу на роботу неповний робочий час. Разом з тим, незважаючи на судове рішення, що набрало законної сили, відповідач не допускає позивача до роботи на умовах неповного робочого часу. Позивач зазначає, що в такому випадку має місце вимушений прогул з провини відповідача у справі, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою суду від 01.12.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження (а.с. 6).
Від відповідача 12.12.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяві, за змістом якого відповідач позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити. Наголошує, що можливість виплати середнього заробітку передбачена статтями 235, 236 КЗпПУ, обумовлені зазначеними статтями випадки є вичерпними та розширеному тлумаченню не підлягають. Так, зазначені норми закону пов`язують обов`язок роботодавця нарахувати та виплатити середній заробіток у разі незаконного звільнення працівника або переведення його на іншу роботу, з послідуючим поновленням на роботі, а також у разі затримки виконання рішення щодо поновлення незаконно звільненого працівника. У даному випадку позивач пов`язує необхідність виплати середнього заробітку з недопуском його до роботи у неповний робочий день, що не є вимушеним прогулом та не має наслідком виплати середнього заробітку (а.с. 9-13).
Від позивача 22.12.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на задоволенні позову (а.с. 50).
Від відповідача 30.12.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 52-54).
Дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом з матеріалів справи, а також змісту рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №340/4438/24 встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 08.09.2016 №134-к з 08 вересня 2016 року призначений на посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області.
Наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 27.03.2024 №5-к позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 26.03.2024 по 18.11.2025 включно.
Відповідно до поданої позивачем заяви від 30.04.2024 про допуск його до роботи на умовах неповного робочого часу, а саме: тридцять п`ять годин на тиждень з 07.05.2024, наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 07.05.2024 №12-к наказано вважати ОСОБА_1 , заступника начальника служби, таким, що приступив до виконання своїх посадових обов`язків з 07 травня 2024 року на умовах неповного робочого часу, а саме: тридцять п`ять годин на тиждень з 07.05.2024. 
Наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 03.06.2024 №14-к позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 04.06.2024 по 18.11.2025 включно.
Згідно наказу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 03.06.2024 №207-к позивача звільнено з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у перший робочий день після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» як такого, що відмовився від переведення на запропоновану посаду, з виплатою компенсацій відповідно до чинного законодавства.
01.07.2024 (в період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про допуск його до роботи на умовах неповного робочого часу, а саме: двадцять годин на тиждень з 01.07.2024.
Листом №197-01.1/01.1/05.12-24 від 01.07.2024 відповідач відмовив позивачу у наданні згоди на встановлення неповного робочого дня/тижня через відсутність передбачених законом підстав для цього, з посиланням на частину третю статті 56 Закону України «Про державну службу».
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №340/4438/24, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року, визнано протиправними дії начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області щодо відмови у допуску ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною; зобов`язано начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області допустити ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною.
Вважаючи, що недопуск позивача до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною призвів до вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду із цим позовом про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме – за період з 08.11.2025 по 18.11.2025.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки», відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є соціальною відпусткою.
Відповідно до ч.1, 4 ст.18 цього Закону після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
За бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.
Аналогічні норми містяться в ч. 4 ст.179 КЗпП України, згідно яким за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.
За бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома (частина 9).
Особи, зазначені в цій статті, повинні повідомити роботодавця про дострокове припинення такої відпустки не пізніш як за 10 календарних днів до дня дострокового припинення такої відпустки (частина 10).
Отже, наведені норми 4 ст.18 Закону України «Про відпустки», ч.9 ст.179 КЗпП України визначають право працівника за власним бажанням, перебуваючи у відпустці для догляду за дитиною (тобто не виходячи з відпустки і не перериваючи таку відпустку), працювати на умовах неповного робочого часу.
Одночасно законодавець надає можливість використати відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повністю або частково в межах установленого періоду (впродовж строку досягнення дитиною трьох років), а це означає, що особа, яка фактично доглядає за дитиною, може у будь-який час перервати та знову продовжити таку відпустку. У такому випадку працівник має попередити роботодавця про свій намір вийти на роботу за 10 календарних днів до дня дострокового припинення відпустки (ч.10 ст.179 КЗпП України).
З матеріалів справи вбачається, що позивач не мав наміру достроково припиняти відпустку по догляду за дитиною, а просив допустити його до роботи на умовах неповного робочого часу, перебуваючи при цьому у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 
Суд також зауважує, що питання стосовно права позивача працювати на умовах неповного робочого часу під час перебування його у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку було предметом судового розгляду у межах справи №340/4438/24.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №340/4438/24, яке набрало законної сили, визнано право позивача працювати на умовах неповного робочого часу в період перебування його у такій відпустці і встановлено порушення цього права відповідачем. 
Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим, за позиції позивача, викладеної у позові та відповіді на відзив, відмова у допуску його до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною має наслідком виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Відповідач таке право позивача заперечує.
Вирішуючи наявний спір по суті, суд зазначає, що підстави виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України. 
Так, відповідно до частин 1-5 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв`язку із здійсненим ним або його близькою особою повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому грошової компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а у випадку неможливості поновлення - у розмірі дворічного середнього заробітку.
У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до ст. 236 КЗпП у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Отже, статті 235, 236 КЗпПУ містять вичерпні випадки можливості нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які розширеному тлумаченню не підлягають.
Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі №708/447/23 вказав, що виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість належним чином реалізовувати працівником своє право на працю. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. 
Верховний Суд у постанові від 07.02.2024 у справі №522/7990/17 вказав, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.
Повертаючись до обставин справи, суд зазначає, що позивач пов`язує своє право на виплату йому середнього заробітку не з фактом його незаконного звільнення, а лише з фактом відмови у допуску до роботи на умовах неповного робочого часу у період перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною. Визнання такого недопуску протиправним не має наслідком поновлення позивача на роботі.
Отже, такий недопуск, навіть враховуючи визнання його протиправним, не свідчить про наявність вимушеного прогулу у розумінні статті 235 КЗпП України. 
Норми, яка б передбачала виплату середнього заробітку за наведених позивачем і встановлених у цій справі обставин, Кодекс законів про працю України не містить.
Враховуючи, що оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями Кодексу законів про працю України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю, при вирішення спірного питання відсутні підстави для застосування аналогії права. 
Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Отже, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог та їх безпідставність.
Враховуючи викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити.
Судові витрати сторонами не понесені.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського 
окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО