ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" березня 2026 р. Справа№ 911/1783/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Майданевича А.Г.
суддів: Суліма В.В. 
Гаврилюка О.М. 

за участю секретаря судового засідання : Гончаренка О.С.
представників сторін:
від позивача: Горбайчук Л.В., Карпухін Я.В.
від відповідача: Семко В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло»
на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025, повний текст якого складений 06.11.2025,
у справі № 911/1783/21 (суддя Бабкіна В.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» 
до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
про стягнення 11 104 789,00 грн. вартості майна в порядку реституції

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (далі - ТОВ «Київщина-Житло», Товариство, позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП "Київський лісгосп", Лісгосп) про стягнення 9 009 548 грн 53 коп. вартості майна в порядку реституції, а саме: квартири АДРЕСА_1 , площею 130,30 кв. м; квартири АДРЕСА_2 , площею 101,10 кв. м; квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_6 в м. Обухів Київської області, площею 77,9 кв. м.
В обґрунтування позову ТОВ «Київщина-Житло» вказало, що за договором від 09.02.2006 Обухівська міська рада Обухівського району Київської області, ТОВ «Київщина-Житло», ДП «Київський лісгосп» домовились про реалізацію проєкту з будівництва житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові. Сторони визначили, що відносини, які склалися між ними, стали запорукою їх довгострокової і взаємовигідної співпраці з метою успішної реалізації проєкту, вказаного у п. 1.1 цього договору, а саме: ДП «Київський лісгосп» погоджується на вилучення Обухівською міською радою Обухівського району Київської області земельної ділянки лісового фонду, розміром 5 га, що розташована в Обухівському лісництві ДП «Київський лісгосп», квартал 63, для подальшого будівництва ТОВ «Київщина-Житло» на цій земельній ділянці Житлового комплексу, будівельна адреса якого вказана в п.1.1. цього договору (п.1.2.1.); Обухівська міська рада Київської області передає ТОВ «Київщина-Житло» у тимчасове користування земельну ділянку, вказану у п. 2.1. цього договору, під будівництво житлового комплексу. Протягом дії договору від 09.02.2006, додатковою угодою від 16.02.2006, угодою від 27.01.2010, додатковою угодою від 05.02.2010, додатковою угодою від 01.06.2010 сторонами вносилися доповнення та зміни до договору. Крім того, 03.08.2010 між сторонами за договором від 09.02.2006 р. і громадянином України ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги.
Позивач, як інвестор-забудовник, взяв на себе обов`язок здійснювати фінансування будівництва Житлового комплексу у місті Обухів, а також мав обов`язок передати Лісгоспу та місцевій раді частину побудованих квартир. 
У подальшому, на виконання умов договору та додаткових угод до нього Товариство за актами передало Лісгоспу дві квартири в місті Києві (у березні та липні 2006 року), а також за договором про відступлення права вимоги, укладеного між сторонами, на підставі акта від 01.10.2010 квартира в місті Обухів була передана фізичній особі ОСОБА_1 .
Як зазначив позивач, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.09.2020 у справі № 372/2777/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021, задоволені позовні вимоги ТОВ «Київщина-Житло» до Обухівської міської ради, Державного підприємства «Київське лісове господарство», ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів. Визнані недійсними договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по АДРЕСА_3 , укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» і Державним підприємством «Київський лісгосп» з додатковою угодою від 16.02.2006; угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006; додаткова угода від 05.02.2010; додаткова угода від 01.06.2010. Визнаний недійсним договір від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло», Державним підприємством «Київський лісгосп» і ОСОБА_1 . 
У цивільній справі № 372/2777/19 суд не вирішував питання щодо наслідків недійсності договору, що й обумовило звернення позивача до господарського суду з цим позовом.
На теперішній час, позивач зазначив, що квартири знаходяться у власності фізичних осіб, які є добросовісними набувачами.
Позивач наголошуючи, що не має права витребувати квартири у фізичних осіб, як добросовісних набувачів, оскільки майно вибуло з володіння з його волі, у зв`язку з чим заявив вимоги до Лісгоспу про відшкодування вартості трьох квартир в розмірі 9 200 000, 00 грн в порядку реституції відповідно до частини першої статті 216 ЦК України.
Вартість квартир позивач визначив відповідно до інформаційно-консультативних висновків оцінювача Камінського Г.А. від 04.06.2021.
Також позивач просив стягнути з Лісгоспу збитки у розмірі 2 551 781,35 грн, що є різницею вартості 2-х квартир у місті Києві у доларовому та гривневому еквіваленті. Позивач виходив з того, що у додаткових угодах до договору сторони визначали вартість квартир в доларовому еквіваленті, тому у зв`язку зі знеціненням майна йому завдано збитки, що підлягають відшкодуванню відповідно частини другої статті 216 ЦК України.
Позивач уточнив позовні вимоги та просив відшкодувати вартість лише 2-х квартир у місті Києві, в розмірі 9 009 548,53 грн, в порядку реституції, а також збитки у розмірі 1 557 635,91 грн, що є різницею вартості цих квартир у доларовому та гривневому еквіваленті. 
У подальшому, при новому розгляді справи, позивач заявою від 02.05.2023 збільшив розмір позовних вимог до 11 104 789,00 грн відповідно до наданих Звітів про оцінку вартості квартир.

Короткий зміст рішень господарських судів та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2021 позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з Державного підприємства «Київське лісове господарство» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» 9 009 548,53 грн грошових коштів в порядку реституції, 1 557 635,91 грн збитків та 158 507,77 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства «Київське лісове господарство» на рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2021 задоволено частково. Рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2021 у справі № 911/1783/21 змінено, резолютивну частину рішення викладено у наступній редакції: «Стягнути з Державного підприємства «Київське лісове господарство» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» 9 009 548 грн 53 коп. грошових коштів в порядку реституції, 158 507,77 грн судового збору. В іншій частині позову відмовити».
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2023 судові рішення скасовано в частині позовних вимог про стягнення 9 009 548,53 грн вартості майна в порядку реституції, справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.
При новому розгляді справи позивач заявою від 02.05.2023 збільшив розмір позовних вимог до 11 104 789,00 грн відповідно до наданих Звітів про оцінку вартості квартир.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.12.2024 замінено відповідача у даній справі ДП "Київський лісгосп" на його правонаступника - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України», відповідач).
Таким чином, позивач просив суд стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» в порядку реституції загальну суму 11 104 789,00 грн, а саме: вартість квартири АДРЕСА_1 та квартири № НОМЕР_2 в будинку № АДРЕСА_11) в м. Києві, за цінами, що існують на теперішній час у відповідності зі Звітами про оцінку.
Рішенням Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції послався на обрання позивачем у правовідносинах, які є предметом розгляду у даній справі, неналежного способу захисту порушеного права, а саме: стягнення коштів в порядку реституції, зазначивши, що це є окремою підставою для відмови у позові. 
На думку суду першої інстанції, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, тому положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі; реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.
Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 у справі № 6-3104цс16 та постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 910/8965/18.
Також суд першої інстанції зазначив, що передбачений статтею 216 ЦК України механізм відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент такого відшкодування, застосовується лише у випадку неможливості повернення другій стороні правочину в натурі всього, що вона одержала на виконання цього правочину, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, про що безпосередньо зазначено у вказаній нормі закону. Одержане відповідачем у справі за договором від 09.02.2006 не є користуванням майном, виконаними роботами чи наданими послугами. Оскільки спірні квартири, передані за недійсним правочином, перебувають у власності третіх осіб, підстави для застосування до даних правовідносин положень статті 216 Цивільного кодексу України щодо стягнення вартості майна, відсутні. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю: стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» 11 104 789,00 грн вартості майна в порядку реституції.
Апелянт зазначає, що за наслідками розгляду господарської справи №911/1482/17 і цивільної справи № 372/2777/19 судами визнано недійсними договори, на підставі яких Державне підприємство «Київське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», отримало квартиру АДРЕСА_4 і квартиру № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_12 
Апелянт зауважує, що суд першої інстанції підтвердив повне виконання ТОВ «Київщина-Житло» своїх зобов`язань перед ДП «Київський лісгосп» за договорами, які визнані недійсними в судовому порядку, однак при ухваленні рішення неправильно витлумачив закон, за наслідком чого не застосував закон, який підлягав застосуванню, тобто допустив неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим не розглянув справу по суті спору, чим допустив порушення норм процесуального права.
Апелянт вважає, що ним правильно визначене правове обґрунтування позову: частина перша статті 216, пункт 3 частини третьої статті 1212, стаття 1213 ЦК України.
Скаржник наголошує на тому, що після визнання недійсними договорів, підстави, за наявності яких відповідач отримав спірні квартири, відпали. Так, відповідач є стороною недійсного правочину і майно вибуло із володіння позивача за його волею, тому він не може вимагати його повернення від осіб, у власності яких це майно зараз знаходиться, оскільки неможливо повернути одержане за правочином майно у натурі, набувач за договором, який визнаний недійсним, повинен відшкодувати вартість цього майна за цінами, які існують на момент відшкодування.
Крім того, апелянт зазначає, що правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 у справі № 6-3104цс16 та постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 910/8965/18, на які посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, навпаки підтверджують визначений спосіб захисту порушеного права.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу відповідач 22.12.2025 надав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні та залишити рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 без змін.
Відповідач вказує, що викладені ТОВ «Київщина-Житло» обставини справи не відповідають дійсним підставам набуття Державним підприємством «Київське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», двох спірних квартир.
Відповідач погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач у даній справі обрав неналежний спосіб захисту порушеного права.
Посилається на набуття спірних квартир на законних підставах, що, на його думку, виключає застосування у даній справі статей 1212 та 1213 ЦК України.
Також відповідач посилається на правову позицію Вищого господарського суду України, висловлену у постанові від 07.12.2010 у справі № 2/1426, а також на правові позиції Верховного Суду, згідно яких у разі можливості застосування віндикаційного позову інші вимоги не становлять ефективного способу захисту права власності, зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, постанови Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 906/703/16, від 07.10.2019 у справі № 915/914/17, від 16.04.2019 у справі № 910/1570/18). 
Відповідач мотивує свої заперечення тим, що існує можливість повернення майна (квартир) від фізичних осіб, оскільки їх не знищені теперішні власники квартир набули їх безоплатно на підставі розпоряджень держадміністрації, тому у позивача є право витребувати ці квартири в порядку частини третьої статті 388 ЦК України (в редакції на день звернення до суду). 
Вважає, що надані позивачем Звіти про оцінку квартир не є належним доказом підтвердження їх вартості, оскільки складені з порушенням положень діючого законодавства про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність.

Узагальнені доводи відповіді на відзиву на апеляційну скаргу

21.01.2026 від ТОВ «Київщина-Житло» надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, де Товариство зазначає, що факт отримання квартир Державним спеціалізованим господарським підприємством «Київське лісове господарство» на підставі договору від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва житлового комплексу, укладеного між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» і Державним підприємством «Київський лісгосп», встановлений Господарським судом Київської області в рішенні Господарського суду Київської області від 19.09.2025.
Так, у вказаному рішенні суд виснував про вчинення усіма сторонами даного правочину дій щодо його виконання. Зокрема, позивачем дійснювалася передача відповідачу згідно з додатковою угодою від 01.06.2010 до договору від 09.02.2006 квартир (у тому числі - квартири АДРЕСА_4 , площею 130,30 кв. м, та квартири № НОМЕР_2 в м. Київ по АДРЕСА_5 (повернуто стару назву АДРЕСА_5, загальною площею 101,60 кв. м); відповідачем вчинялися дії щодо відмови від користування та передачі земельної ділянки Обухівській міській раді (що підтверджується долученими до матеріалів справи листом ДП "Київський лісгосп" № 02-357 від 27.09.2005 щодо відмови від користування та передачі земельної ділянки Обухівській міській раді задля подальшої передачі її у користування ТОВ "Київщина-Житло"; Витягом з рішення Обухівської міської ради 30 сесії № 297-30-ІУ від 23.02.2006 "Про розгляд питань по регулюванню земель них відносин"; актом технічного обстеження лісових площ, що передаються до відведення ДП "Київський лісгосп" та ТОВ "Київщина-Житло" (в кварталі 63 виділ 15 земельну ділянку, площею 5,8 га)); Обухівською міською радою приймалися відповідні рішення щодо вилучення земельної ділянки та передачі її в оренду під будівництво. З приводу встановлених господарським судом підстав отримання спірних квартир ДП «Ліси України» свої заперечення не надав, рішення господарського суду першої інстанції не оскаржував, а просив залишити його без змін.
Позивач наголошує на тому, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «суд знає закони». При цьому, позивачем у позовній заяві чітко визначено правову кваліфікацію відносин сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду господарської справи № 911/1482/17 і цивільної справи № 372/2777/19, та правові норми, які підлягають застосуванню для вирішення спору.
Також позивач звертає увагу на те, що, висловлюючи свої заперечення проти вказаної вартості, відповідач не представив суду будь-які дані щодо іншої вартості спірного майна.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21  передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Гаврилюк О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 залишено без руху. 
04.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків з доказами оплати судового збору 15 336,54 грн (платіжна інструкція №238 від 03.12.2025 у розмірі 15 33654 грн).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21  та призначено розгляд справи на 26.01.2026. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21  на 23.02.2026.
У судовому засіданні 23.02.2026 колегією суддів протокольною ухвалою продовжено строк розгляду справи відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та оголошено переву у розгляді апеляційної скарги до 30.03.2026.

Пояснення представників сторін

Представники позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 30.03.2026 наполягали на задоволенні вимог апеляційної скарги, з підстав викладених у ній та додаткових поясненнях, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 30.03.2026 заперечував проти доводів апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, просив відмовити у її задоволенні та залишити рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у справі № 911/1482/17, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду 11.06.2018, задоволено позов прокуратури Київської області, зокрема, визнано недійсним рішення 30 сесії Обухівської міської ради Київської області четвертого скликання «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» № 297- 30 сесії-ІУ від 23.02.2006, яким вилучено зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15, земельну ділянку, площею 5,8 га; визнано недійсним рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п`ятого скликання «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» № 65-8 сесії-У від 30.11.2006, яким затверджений проєкт землеустрою щодо відведення Товариству з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» земельної ділянки, площею 5,8 га, у користування; визнано недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та ТОВ «Київщина-Житло» № 6192 від 20.12.2006, зі всіма змінами та доповненнями; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н. Р. № 14463133 від 15.07.2014.
За висновками господарських судів у справі № 911/1482/17 земельна ділянка лісового фонду Державного підприємства «Київський лісгосп» в кварталі 63, виділ 15, площею 5,8 га, на час виникнення спірних правовідносин за договором від 09.02.2006 знаходилась у власності держави, тому Обухівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, діяла з перевищенням повноважень щодо вилучення земельної ділянки для подальшої передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» під будівництво житлового комплексу.
За наслідком незаконності прийнятих Обухівською міською радою рішень судами визнаний недійсним договір оренди земельної ділянки.
Суди у справі № 911/1482/17 зазначили, що Обухівська міська рада в перевищення наданих їй статтею 149 Земельного кодексу України повноважень на розпорядження землями уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:100:0008 під будівництво житлового комплексу (№ 6192 від 20.12.2006), тому цей договір в силу вимог статей 203, 215 ЦК України є недійсним, оскільки, в тому числі, суперечить вимогам лісового та земельного законодавства.
Так, 09.02.2006 між Обухівською міською радою Київської області (сторона 1), Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (сторона 2) та Державним підприємством «Київське лісове господарство» (сторона 3) був укладений договір про реалізацію проєкту з будівництва житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові, який було затверджено рішенням від 23.02.2006 № 294-30-ІV Обухівською міською радою Обухівського району Київської області на засіданні тридцятої сесії четвертого скликання, за змістом якого:
- сторона 3 (ДП "Київський лісгосп") погоджується на вилучення стороною 1 (Обухівською міською радою Обухівського району Київської області) земельної ділянки лісового фонду, розміром 5 га, що розташована в Обухівському лісництві ДП "Київський лісгосп", квартал 60, для подальшого будівництва ТОВ "Київщина-Житло" на цій земельній ділянці житлового комплексу, будівельна адреса якого зазначена у пункті 1.1 цього договору (підпункт 1.2.1 пункту 1.2);
- сторона 1 передає стороні 2 у тимчасове користування земельну ділянку зазначену у пункті 2.1 цього договору під будівництво житлового комплексу (далі - об`єкт) (підпункт 1.2.3 пункту 1.2);
- сторона 2 приймає на себе функції інвестора-забудовника з фінансування витрат з реалізації проекту будівництва, зазначеного у пункті 1.1 цього договору, в тому числі витрат з проектування та будівництва об`єкта, витрат пов`язаних з отриманням технічних умов, висновків та проведення комплексної експертизи проектної документації та інші витрати; відшкодовує передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 "Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" збитки, заподіяні стороні 3 вилученням земельної ділянки (підпункт 1.2.4 пункту 1.2).
Згідно із п.п. 2.1.5. п.2.1 договору від 09.02.2006 сторона 1 за результатами виконання зобов`язань має право отримати житлову площу побудованого комплексу у розмірах та в порядку, передбаченому розділом 3 цього договору.
Сторона 2 зобов`язалась виконувати в повному обсязі фінансування будівництва об`єкта у вигляді передачі матеріалів, перерахування коштів, надання послуг, пов`язаних з будівництвом, безпосередньо підрядним організаціям (п.п. 2.2.1 п. 2.2 договору); передати частину побудованих площ стороні 1 та стороні 3 відповідно до положень розділу 3 цього договору (п.п. 2.2.5 п.2.2. договору).
У тому числі сторона 3 зобов`язалась та мала право отримати від сторони 2 передбачене цим договором житло (п.п. 2.3.2 п. 2.3 договору).
Розділом 3 договору сторони визначили розподіл і порядок передачі об`єкту. Так, згідно із п. 3.2. розподіл об`єкту між сторонами договору здійснювався таким чином:
- Стороні 1 - 6,5% кв. м від загальної площі;
- Стороні 2 - 90% кв. м від загальної площі;
- Стороні 3 - 3,5% кв. м від загальної площі.
Передача об`єкта (його частин) стороні 1 та стороні 3 здійснюється стороною 2 протягом 5-ти робочих днів з дати введення об`єкта (його частин) в експлуатацію, при цьому сторони договору з дати отримання за актом-приймання передачі передбаченого договором житла самостійно несуть витрати за оплату комунальних послуг (п. 3.3 договору).
16.02.2006 Обухівська міська рада Обухівського району Київської області (сторона 1), Товариство з обмеженою відповідальністю «Київщина-житло» (сторона 2), Державне підприємство «Київський лісгосп» (сторона 3) уклали додаткову угоду до договору від 09.02.2006 про наступне: 
1. Сторони договору дійшли згоди про можливість виконання стороною 2 своїх зобов`язань перед стороною 3, викладених у п. 3.2. договору, в порядку, передбаченому цією додатковою угодою.
2. Сторона 2 передає, а сторона 3 приймає як часткове виконання зобов`язань за договором наступне житло:
2.1. Квартиру НОМЕР_3 в м. Київ по проспекту Сорокаріччя Жовтня, б. 130/157, загальною площею 130,30 кв. м, загальною вартістю 864 450,00 грн, при цьому вартість одного квадратного метра складає - 6496,16 грн., що є еквівалентом 1 287,36 доларів США по офіційному курсу НБУ, встановленому на день укладення цієї додаткової угоди.
3. Сторони домовились, що вищевказане житло передається стороною 2 в рахунок оплати частки сторони 3 в об`єкті будівництва, при цьому вартість об`єкту будівництва вираховується із вартості 1 кв. м, що дорівнює опосередкованої вартості житла в Київській області, встановленій наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 24 від 27.12.2005, а саме: 2 650 грн.
4. Враховуючи вищевикладене, сторони домовились, що сторона 2 передає стороні 3 - 3,5% житлової площі, за виключенням 319,41 кв. м, що дорівнює вартості вже переданого згідно п. 2.1. цієї додаткової угоди житла.
Факт передачі зафіксований в акті приймання-передачі від 17.03.2006. Прийняттям вказаної квартири сторона 3 підтвердила належне виконання стороною 2 частини передбачених договором від 09.02.2006 зобов`язань та відповідно зменшила зобов`язання сторони 2, передбачені п. 3.2. договору від 09.06.2006, на 319,41 кв. м, що дорівнювало вартості вже переданого згідно цього акту житла (п. 2).
Протягом дії договору від 09.02.2006, крім додаткової угоди від 16.02.2006, до основного договору сторонами вносилися інші погоджені доповнення та зміни, а саме: угодою від 27.01.2010, додатковою угодою від 05.02.2010, додатковою угодою від 01.06.2010, договором від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006 з врахуванням наступного.
Свого часу, 06.05.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (сторона 1) та Державним підприємством «Київське лісне господарство» (сторона 2) був укладений договір про будівництво житлового комплексу (далі - договір від 06.05.2006).
Предметом договору визначено будівництво стороною 1 на земельній ділянці, площею 15 га, що відведена стороні 2 в постійне користування згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 17.04.2006 № 152637 серія ЯЯ, житлового комплексу в м. Ірпінь по вул. ІІІ Інтернаціоналу (п. 1.1.).
Сторони дійшли згоди, що за умовами цього договору сторона 2 залучає сторону 1 в якості Генерального підрядника з обов`язком забезпечити фінансування в повному обсязі будівництва об`єкту, що вказаний в п. 1.1. цього договору, та доручає стороні 1 виконувати функції замовника (п. 1.2.). 
У п. 3.2. договору сторони визначили здійснення розподілу об`єкту будівництва між ними наступним чином:
- Стороні 1 - 90% кв. м від загальної площі об`єкту;
- Стороні 2 - 10% кв. м від загальної площі об`єкту.
Відповідно до п. 6.2. договір може бути змінений або (чи) доповнений. Всі зміни та доповнення, додатки повинні оформлюватися у письмовій формі.
В цей же день, 06.05.2006, сторонами за вказаним договором укладена додаткова угода.
Додатковою угодою сторони дійшли згоди про можливість виконання стороною 1 своїх зобов`язань перед стороною 2, викладених у п. 3.2. договору від 06.05.2006, в порядку, передбаченому додатковою угодою (п.1.), а саме:
Сторона 1 передає, а сторона 2 приймає як часткове виконання зобов`язань за договором наступне житло: квартиру № НОМЕР_2 в м. Києві по АДРЕСА_7, загальною площею 101,6 кв. м, загальною вартістю 964 050,00 грн, при цьому вартість одного квадратного метра складає 9 488,68 грн, що є еквівалентом 1 878,94 доларів США по офіційному курсу НБУ України, встановленому на день укладення цієї додаткової угоди (пп. 2.1. п. 2).
Сторони домовились, що вищевказане житло передається стороною 1 в рахунок оплати частки сторони 2 в об`єкті будівництва, при цьому вартість об`єкту будівництва вираховується із вартості 1 кв. м, що дорівнює опосередкованої вартості житла в Київській області, встановленій наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 24 від 27.12.2005, а саме: 2 650,00 грн (п. 3).
Враховуючи вищевикладене, сторони погодилися, що після введення в експлуатацію об`єкту будівництва (черг будівництва), передбаченого договором, сторона 1 передає стороні 2 10% житлової площі, за виключенням 363,79 кв. м, що дорівнює вартості вже переданого згідно п. 2 цієї додаткової угоди житла.
16.07.2006 ТОВ «Київщина-Житло» (сторона 1) та ДП «Київський лісгосп» (сторона 2), при спільному найменуванні - сторони, що є належними сторонами договору від 09.02.2006 з урахуванням додаткової угоди від 16.02.2006, підписали акт приймання-передачі квартири № НОМЕР_2 в м. Київ по АДРЕСА_7, загальною площею 101,6 кв. м, загальною вартістю 964 050,00 грн, де вартість одного квадратного метра склала - 9 488,68 грн, що є еквівалентом 1 878,94 доларів США по офіційному курсу НБУ України, встановленому на день укладення додаткової угоди.
Прийняттям вказаної в п. 1 акту квартири сторона 2 підтвердила належне виконання стороною 1 частини передбачених договором від 06.06.2006 зобов`язань та відповідне зменшення зобов`язання сторони 1, передбаченого п. 3.2. договору від 06.06.2006, на 363,79 кв. м, що дорівнює вартості вже переданого згідно цього акта житла.
Договір від 06.05.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (сторона 1) та Державним підприємством «Київське лісне господарство» (сторона 2) про будівництво житлового комплексу реалізований не був.
27.01.2010 Обухівська міська рада (сторона 1), ТОВ «Київщина-Житло» (сторона 2) і ДП «Київський лісгосп» підписали Угоду про внесення змін до договору від 09.02.2006, якою, зокрема, викладена нова редакція розділу 3 договору, а саме:
3.3. Передача стороною 2 об`єкту (його частин) стороні 3 та сплата пайової участі стороні 3 здійснюється стороною 2 протягом 1 місяця з дати введення об`єкту (його частин) в експлуатацію.
3.4. Сторона 2 має право достроково виконати свої зобов`язання перед стороною 1 та стороною 3.
3.5. Розрахунки за договором здійснюються між сторонами наступним чином:
3.5.1. Сторона 1 отримує в якості сплати стороною 2 пайової участі (внеску) 4% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкту;
3.5.2. Стороні 3 - 3,5% кв. м від загальної площі об`єкту;
3.5.3. Сторона 2 залишається власником всієї іншої частини побудованого об`єкту.
Угодою від 05.02.2010 про розірвання договору про будівництво житлового комплексу від 06.05.2006 між ТОВ «Київщина-Житло» і ДП «Київський лісгосп», які є належними сторонами договору про будівництво житлового комплексу від 06.05.2006, а також належними сторонами договору про будівництво від 09.02.2006 та Угоди від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, сторони домовились про наступне:
1.Розірвати договір про будівництво житлового комплексу від 06.05.2006.
2.Сторони погодились, що отримана стороною 2 згідно з договором про будівництво житла від 06.05.2006, додаткової угоди від 06.05.2006 та акту приймання передачі від 16.07.2006 квартира № НОМЕР_2 в м. Київ по АДРЕСА_7, загальною площею 101,60 кв. м, стороні 1 не повертається, а зараховується як часткове виконання стороною 1 зобов`язань за договором про будівництво від 09.02.2006 та Угоди від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006.
Додатковою угодою від 01.06.2010 до договору від 09.02.206 між Обухівською міською радою (сторона 1), ТОВ «Київщина-Житло» (сторона 2) і ДП ««Київський лісгосп» (сторона 3) при спільному найменуванні сторони визначили:
1.Сторони підтверджують, виконання зобов`язань, визначених п. 3.3. та п. 3.5.2. договору від 09.02.2006 з урахуванням додаткової угоди від 16.02.2006 та додаткової угоди про внесення змін від 27.01.2010, згідно із чим сторона 2 передала, а сторона 3 прийняла наступне житло:
1.1. Квартира АДРЕСА_4 
1.2. Квартира АДРЕСА_2 . 
За наслідками розгляду господарської справи № 911/1482/17 Обухівський районний суд Київської області рішенням від 21.09.2020 у справі № 372/2777/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021, задовольнив позовні вимоги ТОВ «Київщина-Житло» до Обухівської міської ради, Державного підприємства «Київське лісове господарство», ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів. Вказаним рішенням визнані недійсними: договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» і Державним підприємством «Київський лісгосп» з додатковою угодою від 16.02.2006; угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, додаткова угода від 05.02.2010; додаткова угода від 01.06.2010. Визнаний недійсним договір від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло», Державним підприємством «Київський лісгосп» і ОСОБА_1 
Досліджуючи у справі № 372/2777/19 зміст договору та додаткових угод, цивільні суди дійшли висновку, що предметом цього договору є передача у користування земельної ділянки лісового фонду для будівництва. Метою договору є суб`єктивний мотив або матеріальний інтерес, який спонукає сторони брати на себе ті чи інші обов`язки. 
Суди вказали, що мета повинна бути законною, тобто не суперечити закону. Як вбачається із змісту договору, метою Обухівської міської ради було отримання житлової площі побудованого житлового комплексу у розмірах та в порядку, передбаченому розділом 3 цього договору, метою позивача було здійснення фінансування та будівництво об`єкта на земельній ділянці, переданій у користування. Щодо мети ДП «Київський лісгосп» при укладанні договору, то від цього договору підприємство отримувало житло, передбачене цим договором. 
Суди визначили, що, оскільки законодавством передбачений порядок передачі земельних ділянок в тимчасове користування, і цей порядок не був дотриманий при укладенні спірного договору, то мета договору суперечила закону. Оспорюваним договором земельна ділянка була передана відповідачами у користування позивачу без згоди землевласника та всупереч законодавства, а отже зміст правочину суперечить земельному, лісовому законодавству, тому вказаний договір та додаткові угоди мають бути визнаними недійсними відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України. 
З огляду на викладене та враховуючи, що Обухівська міська рада перевищила надані їй статтею 149 Земельного кодексу України повноваження на розпорядження землями, договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» і Державним підприємством «Київський лісгосп», з додатковою угодою від 16.02.2006, Угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, додаткова угода від 05.02.2010, додаткова угода від 01.06.2010, а також договір від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло», Державним підприємством «Київський лісгосп» і ОСОБА_1, в силу вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України визнані недійсними, оскільки вони суперечать вимогам лісового та земельного законодавства.
Позивач у заяві про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог від 02.05.2023, посилаючись на положення статей 216, 1213 ЦК України, вважав достатніми правові підстави щодо стягнення з відповідача коштів за отримані ним за договором від 09.02.2006 дві квартири в порядку реституції вартість яких відповідно до Звітів про оцінку майна загалом становила 11 104 789,00 грн.
Рішенням Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 у задоволенні позову відмовлено.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та доводами відповідача, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Спір у справі, що розглядається, виник з приводу відшкодування вартості безпідставно набутого майна в порядку реституції.
Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.
Як зазначив Обухівський районний суд Київської області в рішенні у справі № 372/2777/19, договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» і Державним підприємством «Київський лісгосп», додаткова угода від 16.02.2006, Угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, додаткова угода від 05.02.2010, додаткова угода від 01.06.2010, які визнані недійсними, своїм змістом визначали дійсну мету сторін при укладанні цих правочинів.
За висновками судів у цивільній справі № 372/2777/19 предметом цього договору є передача у користування земельної ділянки лісового фонду для будівництва. Підставою (метою) договору завжди є суб`єктивний мотив або матеріальний інтерес, який спонукає сторони брати на себе ті чи інші обов`язки. 
Суди вказали, що мета повинна бути законною, тобто не суперечити закону. Як вбачається із змісту договору, метою Обухівської міської ради було отримання житлової площі побудованого житлового комплексу у розмірах та в порядку, передбаченому розділом 3 цього договору, метою позивача було здійснення фінансування та будівництво об`єкта на земельній ділянці, переданій у користування, а ДП «Київський лісгосп» від цього договору отримувало житло, передбачене цим договором.
Актами приймання передачі квартир сторони договору додатково письмово підтвердили виконання зобов`язань з боку Товариства і прийняття цього виконання з боку ДП «Київський лісгосп».
Суд першої інстанції в рішенні від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 врахував обставини, встановлені судовими рішеннями у вищезазначених справах № 911/1482/17 та № 372/2777/19.
З посиланням на положення статей 73,74, 76-79 ГПК України щодо виконання договору від 09.06.2006 суд першої інстанції відзначив про вчинення усіма сторонами даного правочину дій щодо його виконання. Зокрема, позивачем здійснювалася передача відповідачу згідно з додатковою угодою від 01.06.2010 до договору від 09.02.2006 квартир (у тому числі - квартири АДРЕСА_4 , площею 130,30 кв. м, та квартири АДРЕСА_5 (повернуто стару назву АДРЕСА_5, загальною площею 101,60 кв. м; відповідачем вчинялися дії щодо відмови від користування та передачі земельної ділянки Обухівській міській раді (що підтверджується долученими до матеріалів справи листом ДП "Київський лісгосп" № 02-357 від 27.09.2005 щодо відмови від користування та передачі земельної ділянки Обухівській міській раді задля подальшої передачі її у користування ТОВ «Київщина-житло»; Витягом з рішення Обухівської міської ради 30 сесії № 297-30-ІУ від 23.02.2006 «Про розгляд питань по регулюванню земель них відносин»; актом технічного обстеження лісових площ, що передаються до відведення ДП «Київський лісгосп» та ТОВ «Київщина-Житло» (в кварталі 63 виділ 15 земельну ділянку площею 5,8 га)); Обухівською міською радою приймалися відповідні рішення щодо вилучення земельної ділянки та передачі її в оренду під будівництво.
Колегія суддів зазначає, що вказані висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи. Наведені відповідачем доводи про отримання спірних квартир за договорами дарування, а не за договором від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Згідно із інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.05.2024 № 062/14-5664 за Державним підприємством «Київське лісове господарство» було зареєстровано право власності на спірні квартири, що також підтверджує реалізацію ним мети, з якою укладалися визнані недійсними договори. Також за даними Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» після реєстрації за ДП «Київський лісгосп» права власності на квартири на підставі розпоряджень райдержадміністрацій вказані квартири переводились до державного житлового фонду, на сьогодні власниками цих квартир є фізичні особи.
Суд першої інстанції зауважив, що при прийнятті рішення у справі № 372/2777/19 суд не вирішував питання щодо наслідків недійсності договору від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва житлового комплексу, укладеного між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" і Державним підприємством "Київський лісгосп", які передбачені статтею 216 ЦК України. 
Однак вважав, що, оскільки спірні квартири знаходяться у власності третіх осіб, стягнення з відповідача на користь позивача вартості переданого майна в порядку реституції є неналежним способом захисту порушеного права, тому позов задоволенню не підлягає.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції є помилковим.
Так, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За змістом абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення "status quo anteу" фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України).
Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.
Згідно із частинами першою, другою, пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У частині 1 статті 216 та в статті 1213 ЦК України закріплено обов`язок кожної зі сторін недійсного договору (набувача) повернути другій стороні (потерпілому) безпідставно набуте майно в натурі. Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості. Якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його знищення, загублення або передачі його набувачем третій особі тощо), набувач зобов`язаний відшкодувати іншій стороні договору (потерпілому) вартість такого майна.
Суди відповідно до статей 215 та 216 ЦК розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він і не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин уже виконано повністю або частково (передане майно, сплачені кошти), то наслідки такі: двостороння реституція, при неможливості повернення відшкодування вартості того, що одержано, за цінами які існують на момент відшкодування, відшкодування збитків, інші правові наслідки, передбачені ЦК України або іншими законами.
Колегією суддів встановлено, що за наслідками розгляду господарської справи № 911/1482/17 і цивільної справи № 372/2777/19 визнані недійсними договори, на підставі яких Державне спеціалізоване господарське підприємство «Київське лісове господарство», правонаступником якого є Державне підприємство «Ліси України», отримало квартиру АДРЕСА_4 (на тепер - АДРЕСА_4) і квартиру № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_8 
Отже підстави, за наявності яких відповідач отримав спірні квартири, відпали. Наслідки недійсності правочинів при розгляді справи № 372/2777/19 не застосовувалися.
У постанові від 29.03.2017 у справі № 6-3104цс16 Верховний Суд України, на яку посилається Верховний Суд в постанові від 11.03.2020 у справі № 910/8965/18, роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
У зв`язку із цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
Разом з тим, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
У постановах від 26.06.2018 та від 14.05.2020 у справі № 916/1952/17 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо застосування статті 216 ЦК України та статті 208 ГК України у подібних правовідносинах (про застосування наслідків недійсності у разі неможливості повернення одержаного в натурі), зробив такі висновки:
- вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і бути об`єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе), чим спростовуються твердження, що право на відшкодування вартості переданого за недійсним правочином виникає в особи лише після встановлення судом в іншому судовому провадженні обставин неможливості повернення майна в натурі;
- правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування. Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена;
- у частині 1 статті 216 та в статті 1213 ЦК України закріплено обов`язок кожної зі сторін недійсного договору (набувача) повернути другій стороні (потерпілому) безпідставно набуте майно в натурі. Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості. Якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його знищення, загублення або передачі його набувачем третій особі тощо), набувач зобов`язаний відшкодувати іншій стороні договору (потерпілому) вартість такого майна;
- відшкодування вартості безпідставно набутого майна відбувається в тих випадках, коли майно зазнало суттєвих змін чи воно є повністю/частково знищеним, що унеможливлює його повернення потерпілому в тому вигляді, в якому воно існувало на момент укладення недійсного договору.
Отже, враховуючи вищенаведене, положення глави 83 ЦК України застосовується як субсидіарний спосіб захисту до вимог про реституції. Що випливає із змісту частини третьої статті 1212 ЦК України, яка визначає, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України добросовісність набуття виключає можливість витребування, якщо майно було відчужене з волі власника за договором, який було визнано недійсним після того, як набувач за цим договором відчужив його третій особі (добросовісному набувачу). Власник також позбавлений права витребувати своє майно від третьої особи, яка не знала і не могла знати, що продавець отримав його на виконання нікчемного правочину або правочину, який було визнано недійсним.
У цих випадках власник майна має право тільки вимагати від особи, якій він передав майна на виконання недійсного договору відшкодування його вартості на підставі частини другої статті 1213 ЦК України. Застосування цього способу захисту не суперечить змісту норми абзацу другого частини 216 ЦК України, яка відповідно буквального тлумачення є аналогічною. 
Отже, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення. 
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом встановлено, що на виконання визнаних у судовому порядку недійсними правочинів позивач передав спірні квартири ДП «Київський Лісгосп», які, на теперішній час, знаходяться у власності фізичних осіб, які є добросовісними набувачами. 
Оскільки неможливо повернути одержане за правочином майно у натурі, набувач за договором, що визнаний недійсним, правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», на підставі частини першої статті 216, частин першої, другої, пункту 3 частини третьої статті 1212, статті 1213 ЦК України повинен відшкодувати вартість цього майна за цінами, які існують на момент відшкодування.
Водночас, вартість двох спірних квартир, яка була визначена у позовній заяві встановлювалась станом на 12.10.2021.
У постанові від 07.02.2023 Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій зазначив, що суди не надали оцінки доводам відповідача, який не погоджувався із визначеною позивачем вартістю квартир на підставі довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості, оскільки вважав, що дані довідки є неналежними та недопустимими доказами для визначення вартості квартир, з огляду на те, що відповідно до положень Податкового кодексу України такі довідки можуть використовуватись тільки для оподаткування доходів фізичних осіб від продажу власного майна та звертав увагу судів на те, що для визначення у цій справі вартості майна може бути використана тільки ринкова вартість майна, яка визначається незалежним оцінювачем з оформленням результатів оцінки відповідно до законодавства із складанням звіту про оцінку майна.
У зв`язку з цим, позивач звернувся до суб`єкту оціночної діяльності ТОВ «Проектно консалтингова група» з метою проведення переоцінки зазначених об`єктів та встановлення їх вартості на теперішній час. 
Стосовно визначення вартості спірного майна колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування вартості спірних квартир, позивачем надані Звіти про оцінку нерухомого майна від 25.04.2023, виконані ТОВ «Проектно-консалтингова група».
Відповідно до наданих Звітів ринкова вартість квартири № НОМЕР_2 в м. Київ по АДРЕСА_9, загальною площею 101,60 кв. м, становить 4 518 254,00 грн, квартири НОМЕР_3 в м. Київ по АДРЕСА_10, площею 130,30 кв. м, - 6 586 535,00 грн.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти вартості спірного нерухомого майна, хоча свій звіт не надав. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, констатує наявність в них належним чином засвідченої копії договору № 21/04 від 21.04.2023, укладеного між ТОВ «Київщина-Житло» та ТОВ «Проектно Консалтингова Група», з додатками та документи, які підтверджують оплату виконаних робіт.
Інших доказів, які б свідчили про вартість спірних квартир, матеріали справи не містять. Докази рецензування вказаної оцінки з боку відповідача в матеріалах справи також відсутні.
Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання відповідача на правову позицію Вищого господарського суду України, висловлену у постанові від 07.12.2010 у справі № 2/1426, є безпідставним, виходячи з ч. 4 ст. 236 ГПК України. 
Колегія суддів також відхиляє посилання відповідача на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, постанови Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 906/703/16, від 07.10.2019 у справі № 915/914/17, від 16.04.2019 у справі № 910/1570/18), оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин.
Враховуючи вищевикладені обставин в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, а отже вимога позивача про стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» вартості майна в сумі 11 104 789,00 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача і вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21  підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції розподіляється в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України 
Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21  задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21  скасувати та ухвалити нове рішення.
3.Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 11 104 789,00 грн вартості майна в порядку реституції, задовольнити. 
4. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, м.Київ, вул.Шота Руставелі, 9А, ЄДРПОУ 44768034) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (01033, м.Київ, вул.Саксаганського, 67-Б, ЄДРПОУ 33629567) 11 104 789 (одинадцять мільйонів сто чотири тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) грн. 00 коп. - вартості майна в порядку реституці та 137 030 (сто тридцять сім тисяч тридцять) грн 57 коп. - судового збору за подання позовної заяви.
5. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, м.Київ, вул.Шота Руставелі, 9А, ЄДРПОУ 44768034) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (01033, м.Київ, вул.Саксаганського, 67-Б, ЄДРПОУ 33629567) 205 545 (двісті п`ять тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн 86 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
6. Доручити Господарському суду Київської області видати накази.
7. Матеріали справи № 911/1783/21 повернути до Господарського суду Київської області. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписна 07.04.2026.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич 

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк