ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.03.2026	Справа № 910/15977/25	
Господарський суд міста Києва в складі: головуючого судді Г.П. Бондаренко-Легких, розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу №910/15977/25.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа Кав`ярень «МАЙ КАВА»
До ОСОБА_1
про стягнення штрафних санкцій у розмірі 1 224 00, 00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Мережа Кав`ярен «МАЙ КАВА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій у розмірі 1 224 00, 00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем виявлені порушення умов договору комерційної концесії №07-24 від 01.08.2024, який укладений між позивачем та ФОП Фумельова А.М. зі сторони останньої, у зв`язку з чим позивач нарахував відповідачу штрафні санкції згідно умов зазначеного договору, які просить стягнути на свою користь.
05.01.2026 Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали позовної заяви, залишив її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали від 05.01.2026 для усунення недоліків позовної заяви.
07.01.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
15.01.2026 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи №910/15977/25 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
02.02.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
06.02.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання, в якому позивач просив повернути відзив на позов без розгляду.
09.02.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про долучення доказів.
В клопотанні позивач зазначає, що відзив підписаний адвокатом Кишеня В.С., проте в матеріалах справи відсутні документи передбачені статтею 60 Господарського процесуального кодексу України, які б підтверджували повноваження саме зазначеного адвоката на здійснення представництва інтересів відповідача в межах даної справи.
Суд констатує, що чинним господарським процесуальним законодавством України не передбачена можливість повернуту без розгляду відзив на позов (заява по суті).
Крім того, до відзиву представником відповідача долучено договір про надання правової допомоги №26/01/26 від 26.01.2026, який укладений між відповідачем та вищезазначеним адвокатом на представництво інтересів відповідача у межах справи №910/15977/25, що згідно статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги.
Окрім цього, представник відповідач у заяві від 09.02.2026 зазначив, що до відзиву від 02.02.2026 помилкового долучений інший ордер, а тому до заяви від 09.02.2026 вищезазначений представник відповідача долучив ордер на надання правової допомоги серії АА №1670959 від 27.01.2026, який виданий на підставі договору №26/01/26 від 26.01.2026.
Відтак, повноваження представника відповідача підтверджені, а тому підстави для неприйняття відзиву до уваги судом відсутні.
12.02.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшло два аналогічні примірника відповіді на відзив.
27.02.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
І. Фактичні обставини, встановлені судом.
01.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мережа Кав`ярень «МАЙ КАВА», як правоволоділець (позивач) та Фізичною особою-підприємцем Фумельовою Анною Миколаївною, як користувачем (відповідач) укладено договір комерційної концесії №07-24.
Цей договір укладено строком на 10 років і набуває чинності з моменту його підписання сторонами (пункт 15.1. договору №07-24 від 01.08.2024).
Згідно пункту 2.1. договору №07-24 від 01.08.2024, правоволоділець зобов`язується надати користувачеві для здійснення ним підприємницької діяльності комплекс прав на термін та умовах, визначених у цьому договорі, а користувач зобов`язується сплатити винагороду за наданий комплекс прав.
Наданий користувачеві комплекс прав використовується на території таким чином: a) відкриття однієї кав`ярні; b) надання послуг; c) використання об`єктів інтелектуальної власності у підприємницькій діяльності та ділової репутації правоволодільця.
Додатком №1 «Перелік торговельних марок» до договору №07-24 від 01.08.2024 сторони затвердили перелік торгових марок, права на використання яких передаються відповідачу згідно умов договору:
- знак для товарів і послуг, якому надається правова охорона згідно Свідоцтва на знак для товарів і послуг НОМЕР_4, дата реєстрації 11.11.2019 (за заявкою №m201730042 від 29.12.2017), 35 кл. МКТП;
- знак для товарів і послуг, якому надається правова охорона згідно Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , дата реєстрації 15.11.2023 (за заявкою №m202119860 від 17.08.2021), 30, 35, 43 кл. МКТП;
- знак для товарів і послуг, якому надається правова охорона згідно Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 , дата реєстрації 15.03.2023 (за заявкою №m202025135 від 27.11.2020), 30, 35, 43 кл. МКТП.
Додатком №2 «Територія» до договору №07-24 від 01.08.2024 сторонами визначена територія та адреса кав`ярні, на якій відповідач ведене підприємницьку діяльність: АДРЕСА_2.
Додатком №3 «Акт готовності кав`ярні до відкриття» до договору №07-24 від 01.08.2024 сторонами узгоджено, що датою відкриття кав`ярні вважається - 01 серпня 2024 року.
Згідно пунктів 4.1., 4.2., 4.5. договору №07-24 від 01.08.2024, ціна договору складається з початкового платежу та роялті. Початковий платіж сплачується користувачем в розмірі еквівалентному 2,22 євро 22 євроцентів, що згідно курсу, встановленому АТ «КБ Приватбанк» станом на дату підписання цього договору складає 100,00 гривень 00 копійок. Роялті сплачується користувачем щомісячно від дати відкриття кав`ярні до 05 числа місяця, наступного за звітним у розмірі 3% від загального обороту.
Позивач зазначає, що відповідач належним чином до липня 2025 року виконувала власні зобов`язання та сплачувала роялті, на підтвердження чого позивач долучив відповідні платіжні інструкції.
Позивачем на веб-сайті «OLX» виявлено оголошення щодо продажу кав`ярні по вулиці Ольжича.
Згідно пункту 17.1. договору №07-24 від 01.08.2024, якщо користувач вирішить продати кав`ярню, зокрема шляхом укладання договору, що передбачає відчуження об`єкту нерухомості, відчуження часток/акцій у статутному капіталі учасниками користувача третім особам, він зобов`язаний письмово повідомити правоволодільця про всі умови планового продажу, а саме про ціну і умови оплати, інформацію про осіб, які є потенційними покупцями.
У відповідності до підпункту 6.4.9. пункту 6.4. договору №07-24 від 01.08.2024, користувач не має права продавати/відчужувати будь-яким способом кав`ярню, в тому числі шляхом розміщення оголошення в будь-якому вигляді в мережі Інтернет та/або засобах масової інформації, не розміщувати в безпосередній близькості від кав`ярні вивісок «Продається» або подібних до них, а також не використовувати в будь-яких оголошення і рекламних матеріалах будь-яких формулювань, що вказують на те, що об`єктом продажу є кав`ярня «MY KAVA», що може призвести до зниження ділової репутації правоволодільця.
Відповідно до пункту 9.1. договору №07-24 від 01.08.2024, правоволоділець та/або його уповноважений представник має право, без попереднього повідомлення користувача, в будь-який робочий час кав`ярні користувача, контролювати якість надання послуг, дотримання користувачем стандартів, здійснювати перевірки документів та даних, що відносяться до обороту, вищезазначені перевірки правоволоділець та/або його уповноважений представник має право здійснювати наступними способами: a) відвідування кав`ярні користувача; b) співбесіда з працівниками користувача; c) моніторинг відгуків споживачів (опитування шляхом дзвінків та/або направлення електронних повідомлень, аналіз звернень, повідомлень в соціальних мережах); d) перегляд зображення в режимі реального часу або записів з камер відеоспостереження, встановлених у кав`ярні; e) використання технології «таємний клієнт» тощо.
Пунктом 9.2. договору №07-24 від 01.08.2024 встановлено, що при виявленні фактів невиконання користувачем зобов`язань, передбачених цим договором, в тому числі порушення вимог стандартів та/або неналежного використання торговельних марок правоволоділець або його уповноважений представник складає акт про порушення, в якому зазначаються виявлені порушення та строки їх усунення, до акта про порушення додаються матеріали фото-, відео- аудіо фіксації порушення (за наявності). Копію акта про порушення правоволоділець направляє користувачеві, а користувач зобов`язаний протягом 5 календарних днів, якщо інші більш тривалі строки не встановлені правоволодільцем в акті про порушення, усунути виявлені недоліки.
Як стверджує позивач, 18.08.2025 здійснено перевірку дотримання відповідачем умов договору шляхом відвідування кав`ярні. Позивач зазначає, що під час перевірки було виявлено, що кав`ярня під брендом «MY KAVA» не працює, а за адресою останньої з 21.07.2025 веде підприємницьку діяльність ФОП Дайнеко О.М.
Відповідно до пунктів 18.1., 18.2. договору №07-24 від 01.08.2024, повідомлення може бути направлено будь-яким способом, відповідно до обставин. Повідомлення вважається дійсним з моменту, коли воно було надіслано адресату рекомендованим листом або надіслано електронною поштою на відповідну адресу, зафіксовану у договорі.
Як вказує позивач, що відповідач не повідомляв позивача про зупинення роботи кав`ярні, про її продаж та про розірвання договору №07-24 від 01.08.2024 в односторонньому порядку.
Більше того, позивачем також встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП Фумельова А.М. припинила здійснювати підприємницьку діяльність з 29.07.2025.
Підпунктами 11.2.6. та 11.2.8. пункту 11.2. договору №07-24 від 01.08.2024 встановлено:
- Якщо користувач зупинить роботу кав`ярні на термін довший ніж 1 день, без повідомлення правоволодільця, яке повинно бути направлене протягом 1 календарного дня з моменту виникнення обставин, що стали підставою для такого зупинення діяльності кав`ярні та згоди правоволодільця, крім випадків, якщо зупинення діяльності сталось внаслідок обставин, які не залежать від волі користувача, користувач сплачує штрафну неустойку у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен день зупинення чи припинення діяльності кав`ярні;
- У разі встановлення факту недобросовісної конкуренції з боку користувача або порушення користувачем обмежень, встановлених пунктом 6.4. договору, користувач зобов`язаний в повному обсязі відшкодувати збитки правоволодільцеві, а також сплатити правоволодільцеві штраф у розмірі тридцяти мінімальних заробітних плат.
Згідно пункту 11.4. договору №07-24 від 01.08.2024, розрахунок штрафних санкцій здійснюється виходячи з розміру щомісячної мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України на 1 січня звітного року, в якому порушення виявлено правоволодільцем.
30.07.2025 позивач засобами поштового зв`язку надіслав на адресу місцезнаходження відповідача вимогу про сплату штрафу. Однак відповідач відповіді на вимогу не надав, штраф не сплатив.
З огляду на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача штраф на підставі підпункту 11.2.6. у розмірі 984 000, 00 грн та на підставі підпункту 11.2.8. у розмірі 240 000, 00 грн, тобто у загальному розмірі 1 224 000, 00 грн.
На момент звернення позивача до суду, ОСОБА_1 втратила статус фізичної особи-підприємця, однак згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 25.06.2019 у справі №904/1083/18 (пункт 4.29.): «господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем».
ІІ. Предмет позову.
Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього неустойки у розмірі 1 224 00, 00 грн.
ІІІ. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.
Позивачем виявлено, що відповідач всупереч умов договору №07-24 від 01.08.2024 зупинила роботу кав`ярні та виставила її на продаж, про що не повідомила позивача. У зв`язку з цим, позивач нарахував відповідачу штраф у загальному розмірі 1 224 00, 00 грн, суму якого позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку.
IV. Заперечення відповідача у справі.
Відповідач підтверджує, що в 2025 року вимушена була закрити заклад, припинити користуватись приміщенням та взагалі припинити господарську діяльність.
Однак, відповідач зазначає, що вона не публікувала оголошення про продажу кав`ярні, долучена позивачем роздруківка не містить жодної інформації, що пов`язує відповідача з оголошенням та не можливо встановити дійсний зміст оголошення.
Крім того, приміщення, яке відповідачем використовувалось для здійснення господарської діяльності (під кав`ярню) не належить і ніколи не належало їй на праві власності, а тому посилання позивача на пункти 17.1., 6.4.9. є необґрунтованим.
Відповідач зазначає, що директор позивача 22.07.2025 відвідав заклад, в час коли проводились заходи по вивозу належного відповідачу майна, а кав`ярня вже не працювала. Тому посилання позивача на те, що лише 18.08.2025 останньому стало відомо, що кав`ярня не працює не відповідає дійсності.
Окрім цього, відповідач 22.07.2025 на електронну пошту позивача, яка зазначена у договорі, згідно пунктів 18.1. та 18.2. надіслала повідомлення про припинення користування приміщенням за адресою АДРЕСА_2, в якій знаходиться кав`ярня під брендом «MY KAVA» та пропонувала позивачу за взаємною згодою припинити договір №07-24 від 01.08.2024.
На підставі викладеного, відповідач вважає, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
V. Оцінка доказів судом та висновки суду.
З урахуванням предмету позовних вимог їх юридичних та фактичних підстав, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:
- чи підтверджується наявними в матеріалах справи доказами виявлення позивачем фактів невиконання (неналежного виконання) відповідачем умов договору, а відтак, чи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору щодо зупинення роботи та продажу кав`ярні?
- чи правомірно позивачем нарахований штраф відповідачу?
- чи підлягають позовні вимоги задоволенню?
Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Договір, укладений між сторонами, є договором комерційної концесії, а відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 76 Цивільного кодексу України.
За договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов`язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг (стаття 1115 Цивільного кодексу України).
Сторонами в договорі комерційної концесії можуть бути фізична та юридична особи, які є суб`єктами підприємницької діяльності (стаття 1117 Цивільного кодексу України).
Договір комерційної концесії укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору концесії такий договір є нікчемним (стаття 1118 Цивільного кодексу України).
Предметом договору комерційної концесії є право на використання об`єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту (стаття 1116 Цивільного кодексу України).
В договорі комерційної концесії можуть бути передбачені особливі умови, зокрема обов`язок користувача погоджувати з правоволодільцем місце розташування приміщень для продажу товарів (виконання робіт, надання послуг), передбачених договором, а також їх внутрішнє і зовнішнє оформлення (пункт 4 частина 1 стаття 1122 Цивільного кодексу України).
Як підтверджено матеріалами справи, 01.08.2024 між сторонами укладено договір комерційної концесії №07-24, за умовами якого позивач зобов`язується надати відповідачу для здійснення ним підприємницької діяльності комплекс прав, а відповідач зобов`язується сплатити винагороду за наданий комплекс прав.
Правоволоділець зобов`язаний передати користувачеві технічну та комерційну документацію і надати іншу інформацію, необхідну для здійснення прав, наданих йому за договором комерційної концесії, а також проінформувати користувача та його працівників з питань, пов`язаних із здійсненням цих прав (частина 1 стаття 1120 Цивільного кодексу України).
Комплекс прав передбачає: (1) відкриття однієї кав`ярні; (2) надання послуг; (3) використання об`єктів інтелектуальної власності у підприємницькій діяльності та ділової репутації правоволодільця.
В додатках до договору №07-24 від 01.08.2024 сторони узгодили перелік торгових марок, права на використання яких передаються відповідачу, територію та адресу кав`ярні, на якій відповідач веде підприємницьку діяльність, дату відкриття кав`ярні, а саме:
- знак для товарів і послуг, якому надається правова охорона: (1) Свідоцтво НОМЕР_4, дата реєстрації 11.11.2019 , 35 кл. МКТП; (2) Свідоцтво НОМЕР_1, дата реєстрації 15.11.2023, 30, 35, 43 кл. МКТП; (3) Свідоцтво НОМЕР_2, дата реєстрації 15.03.2023, 30, 35, 43 кл. МКТП;
- територія та адреса: АДРЕСА_2;
- дата відкриття: 01 серпня 2024 року.
З урахуванням характеру та особливостей діяльності, що здійснюється користувачем за договором комерційної концесії, користувач зобов`язаний: використовувати торговельну марку та інші позначення правоволодільця визначеним у договорі способом; дотримуватися інструкцій та вказівок правоволодільця, спрямованих на забезпечення відповідності характеру, способів та умов використання комплексу наданих прав використанню цих прав правоволодільцем (пункт 1, 3 частина 1 стаття 1121 Цивільного кодексу України).
Позивач стверджує, що відповідач належним чином виконувала власні зобов`язання за договором №07-24 від 01.08.2024, сплачувала роялті згідно пунктів 4.1., 4.2., 4.5. вказаного договору на підтвердження чого позивач долучив до позову відповідні копії платіжних інструкцій.
Однак, відповідач за твердженнями позивача, виконував власні зобов`язання до липня 2025 року.
Так, позивачем в мережі Інтернет на веб-сайті «OLX» виявлено оголошення щодо продажу кав`ярні по вулиці Ольжича, що в свою чергу є порушенням умов договору №07-24 від 01.08.2024, а саме те, що відповідач не має права продавати кав`ярню (підпункт 6.4.9. пункт 6.4.) та у випадку продажі кав`ярні, відповідач зобов`язаний письмово повідомити про такі дії позивача (пункт 17.1.).
У зв`язку з виявленим вищезазначеним оголошенням позивач зазначає, що на підставі пункту 9.1. договору №07-24 від 01.08.2024 здійснив перевірку виконання відповідачем умов договору та ведення діяльності на узгодженій території.
Згідно тверджень позивача, останній здійснив перевірку дотримання відповідачем умов договору шляхом відвідування кав`ярні - 18.08.2025. За результатами чого встановлено, що кав`ярня під брендом «MY KAVA» не працює, а за адресою останньої з 21.07.2025 веде підприємницьку діяльність ФОП Дайнеко О.М.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).
Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (частина 1 статті 624 Цивільного кодексу України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 Цивільного кодексу України).
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 Цивільного кодексу України).
Із змісту частини 1 статті 546, частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.
Умовами договору №07-24 від 01.08.2024 передбачено, що якщо користувач зупинить роботу кав`ярні на термін довший ніж 1 день, без повідомлення правоволодільця, яке повинно бути направлене протягом 1 календарного дня з моменту виникнення обставин, що стали підставою для такого зупинення діяльності кав`ярні та згоди правоволодільця, крім випадків, якщо зупинення діяльності сталось внаслідок обставин, які не залежать від волі користувача, користувач сплачує штрафну неустойку у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен день зупинення чи припинення діяльності кав`ярні (підпункт 11.2.6. пункту 11.2.); у разі встановлення факту недобросовісної конкуренції з боку користувача або порушення користувачем обмежень, встановлених пунктом 6.4. договору, користувач зобов`язаний в повному обсязі відшкодувати збитки правоволодільцеві, а також сплатити правоволодільцеві штраф у розмірі тридцяти мінімальних заробітних плат (підпункт 11.2.8. пункту 11.2.).
Так, як за твердженнями позивача останнім встановлено, що відповідач зупинив роботу кав`ярні без повідомлення позивача та всупереч пункту 6.4. виставив кав`ярню на продаж також без повідомлення позивача, останній нарахував відповідачу штраф у розмірі 984 000, 00 грн на підставі підпункту 11.2.6. та штраф у розмірі 240 000, 00 грн на підставі підпункту 11.2.8.
Сума штрафів зумовлена сумою мінімальної заробітної плати, яка встановлена у рік порушення.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлена мінімальна заробітна плата з 01.01.2025 у місячному розмірі 8 000 грн.
Позивач зазначає, що оскільки дійсну дату зупинення роботи кав`ярні встановити неможливо, він здійснює нарахування штрафу: «з дати документального підтвердження встановленого факту порушення умов договору, а саме з дати проведення перевірки - 18 серпня 2025 року» (сторінка 7 позову).
Однак у відповіді на відзив позивач зазначає, що порушення було офіційно зафіксоване позивачем до 23.07.2025, а саме: «… на момент відправлення Відповідачем свого листа (повідомлення) о 16:15 23.07.2025 року, правопорушення вже було офіційно зафіксоване позивачем» (сторінка 2 відповіді на відзив).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 стаття 74, частина 1 стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 стаття 77, частина 1 стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
У пункті 9.2. договору №07-24 від 01.08.2024 сторони узгодили, що при виявленні фактів невиконання користувачем (відповідачем) зобов`язань, передбачених цим договором, в тому числі порушення вимог стандартів та/або неналежного використання торговельних марок правоволоділець або його уповноважений представник складає акт про порушення, в якому зазначаються виявлені порушення та строки їх усунення, до акта про порушення додаються матеріали фото-, відео- аудіо фіксації порушення (за наявності). Копію акта про порушення правоволоділець направляє користувачеві, а користувач зобов`язаний протягом 5 календарних днів, якщо інші більш тривалі строки не встановлені правоволодільцем в акті про порушення, усунути виявлені недоліки.
Відтак, згідно умова укладеного між сторонами договору, факт порушення умов договору зі сторони відповідача засвідчується відповідним актом про правопорушення до якого можуть бути додані (за наявності) фото-, відео-, аудіо фіксації такого порушення. 
В подальшому позивач зобов`язаний направити такий акт відповідачу.
Натомість, суд констатує, що позивач всупереч тверджень у позові щодо документального підтвердження порушення умов договору відповідачем 18.08.2025 та всупереч твердженням у відповіді на відзив, що факт порушення офіційно зафіксований до 23.07.2025 не долучив до матеріалів справи відповідний акт (або акти) про порушення, який передбачений пунктом 9.2. договору №07-24 від 01.08.2024.
Відтак, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виявленого факту порушення відповідачем умов договору 18.08.2025, який у свою чергу міг підтвердити правомірність здійснення нарахування позивачем штрафу відповідачу за порушення умов договору та обґрунтувати початкову дату такого розрахунку саме з 18.08.2025.
Крім того, з долучених позивачем до позову доказів, а саме витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що нежитлове приміщення у АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 з 10.11.2021 на підставі договору купівлі-продажу №4932. 
Отже, оскільки відповідачу не належить на праві власності приміщення кав`ярні остання не має права продавати приміщення, тому посилання позивача на пункт 17.1. та підпункт 6.4.9. пункту 6.4. договору №07-24 від 01.08.2024 є необґрунтованим.
Більше того, відповідачем до відзиву долучене повідомлення, в якому вона повідомила позивача про припинення з 22.07.2025 користування приміщенням за адресою місто Київ, вулиця Ольжича, будинок 4, в якому знаходиться кав`ярня під брендом «MY KAVA» згідно договору №07-24 від 01.08.2024.
Вказане повідомлення направлено на електронну пошту позивача 23.07.2025, яка зазначена у договорі №07-24 від 01.08.2024 та таке направлення є належним доказом повідомлення позивача згідно пунктів 18.1., 18.2. договору №07-24 від 01.08.2024.
Таким чином, відповідач виконала вимоги, які встановлені договором щодо повідомлення про зупинення роботи кав`ярні протягом 1 календарного дня.
Також у вищезазначеному повідомленні відповідач пропонувала позивачу за взаємною згодою припинити договір, але позивач відповіді на пропозицію відповідача не надав.
Позивач, у свою чергу, не заперечує щодо отримання від відповідача повідомлення від 23.07.2025, проте позивач стверджує, що повідомлення є визнанням факту порушення відповідачем умов договору №07-24 від 01.08.2024.
Однак, суд не погоджується з твердженнями позивача, оскільки зі змісту повідомлення від 23.07.2025 вбачається, що відповідач саме повідомила позивача про зупинення роботи кав`ярні з 22.07.2025, тобто протягом 1 календарного дня, як це передбачено договором, вказала причини припинення роботи (протягом 6 місяців не отримувала чистий прибуток та несла збитки) та пропонувала у порядку пункту 13.4. припинити дію договору.
Основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).
Суд зазначає, що статтею 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 вказаного кодексу.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 1-4 стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).
Підсумовуючи все вищезазначене, судом встановлено:
- позивач у позові стверджує, що факт порушення умов договору зі сторони відповідача документально підтверджений з 18.08.2025, а у відповіді на відзив позивач вказує, що порушення умов договору зі сторони відповідача було офіційно зафіксоване до 23.07.2025;
- на підтвердження порушення умов договору №07-24 від 01.08.2024 відповідачем 18.08.2025 або (та) до 23.07.2025 позивач не надав до матеріалів справи відповідний акт про порушення, який позивач зобов`язаний був скласти та направити відповідачу згідно пункту 9.2. договору;
- відповідач на момент укладення договору та в подальшому не була власником приміщення в якому знаходилась кав`ярня, а тому не могла її продавати;
- відповідач повідомила належним чином та в строк передбачений договором про припинення користування приміщенням в якому розташовується кав`ярня.
Суд також враховую, що підприємницька діяльність є діяльністю на власник розсуд та ніхто не може бути примушений до здійснення підприємницької діяльності. 
Судом встановлено, що встановлення штрафу за припинення здійснення підприємницької діяльності, встановлений пунктом 11.2.6 договору, не відповідає загальним Засадам (принципам) цивільного законодавства, встановлених статтею 3 ЦК України, зокрема, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність. Суд зазначає, що свобода підприємницької діяльності полягає не тільки в праві займатися підприємницької діяльністю, а і в праві припинити (зупинити) ведення такої підприємницької діяльності, що відповідає принципу встановленому Конституцією України щодо заборони примусової праці.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
VI. Розподіл судових витрат.
(1) Щодо судового збору.
Судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
За таких обставин, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір за подання позовної заяви на позивача.
(2) Щодо витрат на професійну правничу допомогу відповідача.
У відзиві на позовну заяву відповідач просив стягнути з позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000, 00 грн.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (стаття 123 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частинами 2-5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5).
Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16).
З метою відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав:
- копію ордера серії АА №1670959 від 27.01.2026;
- копію договору про надання правової допомоги №26/01/26 від 26.01.2026;
- копію детального опису робіт (надання послуг) від 29.01.2026.
- копію квитанції до прибуткового касового ордера №26/01/26 від 29.01.2026.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
26.01.2026 між адвокатом Кишенею В.С. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №26/01/26, за умовами якого адвокат приймає на себе обов`язок надати правову допомогу клієнту з правових питань, пов`язаних з захистом інтересів клієнта в господарській справі №910/15977/25.
Пунктом 2 договору №26/01/26 від 26.01.2026 сторони узгодили наступні види правничої (правової) допомоги (розмір гонорару) по справі:
- за проведення підготовки до справи, відзиву на позовну заяву, заперечень, процесуальних документів по справі 2 000, 00 грн за одну годину витраченого часу;
- за надання консультацій по справі 1 500, 00 грн за одну годину витраченого адвокатом часу;
- за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції клієнт сплачує 5 000, 00 грн.
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).
Також, як відзначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, гонорар адвоката може бути погодинний або фіксований. Останній є більш зручним не лише для клієнтів (дає можливість чітко розрахувати суму витрат на суд), але й для цілей відшкодування витрат на його оплату. Розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача. Тому в цьому випадку подавати опис робіт, виконаних адвокатом, не обов`язково.
Таким чином, сторони в договорі №26/01/26 від 26.01.2026 узгодили погодинну оплату гонорару адвоката за надані послуги. 
Згідно детального опису робіт (надання послуг) від 29.01.2026, виконаних адвокатом за договором №26/01/26 від 26.01.2026, адвокат надав послуги на загальну суму 35 000, 00 грн, а саме:
(1) консультації адвоката - 2 години - 3 000, 00 грн;
(2) збирання інформації, вивчення матеріалів, аналіз і вивчення судової практик; складання відзиву на позовну заяву - 16 годин - 32 000, 00 грн.
29.01.2026 ОСОБА_1 виписана на ім`я адвоката Кишені В.С. квитанція до прибуткового касового ордера №26/01/26 на суму 35 000, 00 грн.
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №26/01/26 від 26.01.2026 адвокат Кишеня В.С. отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 35 000, 00 грн на підставі договору №26/01/26 від 26.01.2026.
Суд звертає увагу, що квитанція до прибуткового касового ордера, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18.
Для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у статті 126 Господарського процесуального кодексу України та у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
В розумінні положень згаданих норм законодавства (зокрема, частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України), зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у вищенаведеній нормі.
Слід зауважити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
Відповідачем у справі підтверджено понесення витрат на правничу допомогу у розмрі 35 тисяч гривень.
Проте, суд наголошує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Вивчивши надані відповідачем докази понесених ним судових витрат на правничу допомогу, застосувавши критерії частини 4 статті 126 та на підставі частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх зменшення.
Суд констатує, що дана справа є не складною, розгляд справи здійснювався в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а сама справа є незначної складності.
Суд зазначає, що зміст позовних вимог свідчить про те, що правова позиція щодо спору, який виник між сторонами є сталою, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось, нових висновків Верховного Суду, які б кардинально змінили правову позицію щодо даного спору в період розгляду справи прийнято не було.
Загалом справа містить ознаки типовості; у справі немає складних правових позиції та врегульована чіткими приписами чинного законодавства; справа не потребувала дослідження складних за своєю суттю доказів та не потребувала залучення до справи інших учасників.
За таких обставин, з огляду на вищезазначені обставини та з урахуванням ціни позову, складністю справи (незначної складності), поданням відзиву, який складений в підсистемі електронний суд та є незначним за обсягом (заперечення по суті викладені на сторінці 3-4 відзиву), а отже кількість часу, витрачена адвокатом є неспівмірною з виконаною роботою, а отже розмір витрат на надання професійної правничої допомоги, які просить стягнути позивач у розмірі 35 000, 00 грн в межах даної справи на переконання суду не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та є не співмірним з предметом спору, складністю справи та ціною позову.
Тому, суд, з огляду на вище встановлені обставини, вважає справедливим зменшити розмір витрат на правову допомогу позивача, що покладається на відповідача, та покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа Кав`ярень «МАЙ КАВА» до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій у розмірі 122400, 00 грн - відмовити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа Кав`ярень «МАЙ КАВА» (03110, м. Київ, вул. Преображенська, буд. 23, офіс 13) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких