ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3162/24 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ від 10.08.2023 № 174 «Про затвердження структури та штатної чисельності центрального апарату АРМА»;
- визнати протиправним та скасувати наказ від 10.08.2023 № 184 «Про введення в дію шататного розпису на 2023 рік центрального апарату Національного агенства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів»;
- визнати протиправним та скасувати наказ від 15.12.2023 № 668/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту центрального апарату АРМА з 18.12.2023;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.12.2023 по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі включно.
Позов обґрунтовано безпідставністю звільнення позивача у зв`язку з порушенням визначеної законом процедури звільнення, при цьому, що при звільненні позивачу не було запропоновано рівнозначної або нижчу посаду державної служби для переведення.
Позивач наголошує на тому, що роботодавець міг запропонувати рівнозначну посаду категорії «В» на яку мав змогу перевести, відповідно до діючого законодавства про державну службу, проте, вказаних дій зроблено не було.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на момент звільнення позивача зі служби у Національному агентстві України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів були наявні вакантні посади, які були рівнозначні посаді, з якої позивача було звільнено зі служби.
Як вказує скаржник, враховуючи, що відповідач не запропонував вакантних посад протягом періоду попередження, що cвідчить про порушення норм чинного законодавства.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що чинне законодавство не містить жодних норм щодо обов`язку пропонування державному службовцю всіх наявних посад державної служби.
На думку відповідача, позивачу з огляду на його професійну кваліфікацію та досвід запропоновано посаду головного спеціаліста Сектору внутрішнього аудиту, на умовах строкового трудового договору, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, увільненого від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час загальної мобілізації ( ОСОБА_2 ), що вказує про дотримання вимог чинного законодавства при звільненні позивача зі служби.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 12.12.2019 працював в Національному агентстві України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА) на посадах, зокрема: головного спеціаліста відділу забезпечення організаційних та контрольних повноважень Голови АРМА центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів як такий, що визначений переможцем конкурсу, з випробуванням строком на 1 (один) місяць.
23 січня 2020 року позивач наказом № 40/9-03-ос, переведений на посаду головного спеціаліста відділу управління ризиками, відповідно до п. 1 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу».
Надалі, 13.07.2020 наказом №194/9-03-ос, позивач переведений на посаду головного спеціаліста Сектору внутрішнього аудиту з 14.07.2020, за згодою, відповідно до п. 1 частини першої ст. 41 Закону України «Про державну службу».
12 січня 2021 року наказом №4/9-03-ос позивач був переведений на посаду головного спеціаліста Сектору управління ризиками з 13.01.2021, за згодою.
01 липня 2022 року у відповідності до наказу №183/9-03-ос позивач переведений на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту з 01.07.2022, строково, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця ( ОСОБА_2 ), увільненого від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час загальної мобілізації, за яким зберігається посада державної служби, відповідно до п. 1 частини першої ст. 41 та ст. 43 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із зміною структури та введенням в дію штатного розпису.
20 лютого 2023 року наказом №43/9-03-ос ОСОБА_1 був переведений на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту з 21.02.2023, за згодою.
Разом з тим, Наказом Національного агентства від 10.08.2023 № 174 «Про затвердження структури та штатної чисельності центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», було затверджено структуру та штатну чисельність центрального апарату АРМА.
Наказом Національного агентства від 22.08.2023 № 184 «Про введення в дію штатного розпису на 2023 рік центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», введено в дію штатний розпис на 2023 рік центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, з 23.08.2023.
У відповідності до вказаного штатного розпису на 2023 рік, скорочено відділ внутрішнього аудиту центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та утворено Сектор внутрішнього аудиту.
15 листопада 2023 року у зв`язку із скороченням посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту, позивачу вручено попередження про наступне звільнення.
Одночасно, запропоновано посаду головного спеціаліста Сектору внутрішнього аудиту, на умовах строкового трудового договору, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, увільненого від роботи у зв`язку з призовом на військову с.лужбу під час загальної мобілізації ( ОСОБА_2 ) та попереджено, що у разі відмови від запропонованої ОСОБА_1 посади по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження, позивача буде звільнено на підставі п. 1 частини першої ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Наказом АРМА від 14.12.2023 № 668/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з посади головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту центрального апарату АРМА 18.12.2023 за ініціативою суб`єкта призначення, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідно до п. 1 частини першої та частини четвертої ст. 87, ст. 89 Закону України «Про державну службу» та ст. 24 Закону України «Про відпустки». 
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не було допущено процедурних порушень при попередженні про звільнення, та самому звільненні позивача, які б мали наслідком для висновку про незаконність самого звільнення позивача з посади, тому підстави для скасування спірного наказу - відсутні.
Як наслідок, позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення позивача, а тому, також задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (частина перша статті 3).
Відповідно до частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, приписи Закону № 889-VIII передбачають можливість поширення на службові відносини трудового законодавства. У зв`язку з цим, колегія суддів виходить з того, що при вирішенні публічного спору пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
У відповідності до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Згідно змісту частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
З огляду на вказане, за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до частини першої ст. 87 Закону № 889-VIII, однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, з огляду на що, вказане свідчить, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з будь-яким державним службовцем. 
Відповідно, право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу.
Рішення роботодавця про «зміни в організації виробництва і праці» може бути зумовлене різними причинами, зокрема, вдосконаленням, перепрофілюванням виробництва, зменшенням обсягу виробництва продукції (надання послуг), фінансовою неспроможністю, стратегією розвитку бізнесу, відповідно, це зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, необхідних для виконання роботи.
З аналізу пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» вбачається, що Голова Національного агентства, зокрема, затверджує штатний розпис та кошторис Національного агентства, що вказує про наявність дискреційних повноважень Голови Національного агентства щодо визначення структури центрального апарату в цілому та його окремих самостійних підрозділів.
У силу вимог частини першої статті 6 Закону №889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.
За визначенням у пункті 6 частини першої статті 2 Закону №889-VIII рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.
Отже, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей із врахуванням переважного права на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, є обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.
При цьому, як виняток, суб`єктом призначення або керівником державної служби проводиться пропонування нижчої посади державної служби.
У свою чергу, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 12.01.2021 у справі №753/9240/18.
У свою чергу, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно пункту 1 частини першої, частині другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; звільнення з підстав, зазначених у пункті першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Отже, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону № 1285-ІХ від 23 лютого 2021 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин) застосовуються положення статті 42 КЗпП України, відповідно до якої переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці надається саме працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Верховний Суд у постанові від 10 серпня 2021 року у справі № 1940/1241/18, аналізуючи норми статті 42 КЗпП України зауважив, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.
Як свідчать матеріали справи, Наказом Національного агентства від 22.08.2023 №184 «Про введення в дію штатного розпису на 2023 рік центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», введено в дію штатний розпис на 2023 рік центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, з 23.08.2023.
У відповідності до вказаного штатного розпису на 2023 рік, скорочено відділ внутрішнього аудиту центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та утворено Сектор внутрішнього аудиту.
Обставини скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, що підтверджується наказом Національного агентства від 10.08.2023 № 174 «Про затвердження структури та штатної чисельності центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
Слід зазначити, що у зв`язку із військовою агресією Російської федерації на території України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан.
Відповідно до змісту статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вказаний Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності. представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Таким чином, в період дії воєнного стану обмежуються конституційні права і свободи людини і громадянина, зокрема, щодо можливості переведення державних службовців на інші посади державної служби, якщо такі службовці були призначені без конкурсного відбору в період дії воєнного стану.
З матеріалів справи вбачається, що відділ внутрішнього аудиту центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів було скорочено, утворено Сектор внутрішнього аудиту.
15 листопада 2023 року у зв`язку із скороченням посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту, позивачу вручено попередження про наступне звільнення.
Одночасно, запропоновано посаду головного спеціаліста Сектору внутрішнього аудиту, на умовах строкового трудового договору, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, увільненого від роботи у зв`язку з призовом на військову с.лужбу під час загальної мобілізації ( ОСОБА_2 ) та попереджено, що у разі відмови від запропонованої ОСОБА_1 посади по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження, позивача буде звільнено на підставі п. 1 частини першої ст. 87 Закону України «Про державну службу».
У відповідності до попередження про наступне звільнення, позивач ознайомився з попередженням та не згоден із запропонованою посадою, про що свідчить відповідний підпис. 
При цьому, заява щодо згоди на переведення на вакантну посаду головного спеціаліста Сектору внутрішнього аудиту від ОСОБА_1 не надходила.
У зв`язку з відсутністю заяви позивача про згоду на призначення на іншу посаду та сплив строку вивільнення працівника, наказом від 14.12.2023 № 668/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до п. 1 частини першої та частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», було звільнено ОСОБА_1 , головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, 18.12.2023.
Як зазначає апелянт, його незаконно звільнено з посади з огляду на порушення норм спеціального та загального законодавства, яким регламентоване переважне право працівника на залишенні на роботі, оскільки жодної рівнозначної або ж нижчої посади при звільненні запропоновано не було.
Слід враховувати, що позивачу було запропоновано посаду головного спепіаліста Сектору внутрішнього аудиту, на умовах строкового трудового договору, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовпя, увільненого від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час загальної мобілізапії ( ОСОБА_2 )
Вказані обставини спростовують доводи позивача про те, що жодної рівнозначної або ж нижчої посади при звільненні запропоновано не було, враховуючи те, що запропонована посада була вакантною, а позивач не скористався правом переведення та не подав відповідну заяву.
Однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Так, у відповідності до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує прапівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Згідно з частиною другою ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Згідно з частиною шостою ст. 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статгі 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
Таким чином, трудовий договір може бути розірваний роботодавцем у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників і при цьому не враховується переважне право на залишення на роботі.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Аналогічна правовий підхід застосований Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі № 813/1220/16.
Отже, законодавцем встановлено чіткий алгоритм дій, яких повинен дотримуватись керівник державної служби у випадку скорочення чисельності або штату працівників для забезпечення дотримання та реалізації державним службовцем гарантованого Конституцією України права на працю.
Твердження позивача про те, що роботодавець міг запропонувати рівнозначну посаду, але завідомо цього не зробив, є безпідставним, так як чинне законодавство не містить обов`язку пропонувати державному службовцю всі наявні посади державної служби. 
У той же час, сам по собі факт наявності вакантних посад на підприємстві не свідчить про можливість зайняття їх особою, яку звільняють.
Так, при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати, в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Доводи скаржника про те, що у структурі АРМА відбулись зміни, за наслідком яких відбулось скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, оскільки внаслідок зміни внутрішньої структури фактично посаду головного спеціаліста Відділу не ліквідовано, а замінено на посаду головного спеціаліста Сектору з подібними посадовими обов`язками є неприйнятними, так як позивачу було запропоновано посаду державної служби саме у секторі внутрішнього аудиту та відповідно лише роботодавець визначає доцільність скорочення чисельності або штату працівників.
Враховуючи, що відповідачем не було допущено процедурних порушень при попередженні про звільнення, та самому звільненні позивача, які б мали наслідком для висновку про незаконність самого звільнення позивача з посади. 
Таким чином, вказані обставини свідчать про правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Крім того, позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення позивача, а тому, також задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко