Справа № 161/16011/25 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/318/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що у них з відповідачем    ОСОБА_2 від шлюбу, який розірвано на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2015 року, народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею і перебуває на її утриманні, та дочка ОСОБА_3 (повнолітня).
Крім того, вказувала, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 07 липня 2016 року у справі № 161/1146/16-ц відповідача ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а рішенням цього ж суду від 26 листопада 2019 року у справі №161/15071/18 було змінено розмір стягуваних аліментів за рішенням  Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2015 року зі  ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітнього сина та ухвалено щомісячно стягувати аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач також зазначала, що їх з відповідачем син ОСОБА_4 є особою з інвалідністю та з 01 вересня 2022 року навчається у відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж технологій, бізнесу та права Волинського національного університету імені Лесі Українки», що потребує від неї додаткових витрат на оплату вартості навчання.
Ураховуючи наведене, позивач  ОСОБА_1  просила суд стягнути з відповідача  ОСОБА_2  половину суми понесених нею додаткових витрат на оплату навчання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2022 по вересень 2024 року в розмірі 25 301 грн 25 коп.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі позивач  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що витрати на оплату навчання неповнолітнього сина, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, не відносяться до додаткових витрат в розумінні статті 185 СК України.
Такий висновок суду є правильним.
Встановлено, що позивач  ОСОБА_1  та відповідач    ОСОБА_2  є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с.11).
Також встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2015 року у справі № 1326/1039/2012 було задоволено позов ОСОБА_2 та розірвано шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1 . Цим же рішенням суду було задоволено частково зустрічний позов, поданий ОСОБА_2 , та ухвалено стягувати зі ОСОБА_2 на її користь на утримання двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі частки від загального обсягу доходів, щомісячно, починаючи з 27 червня 2012 року і до досягнення повноліття старшою дитиною, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також стягувати додаткові витрати на утримання сина у розмірі 1500 грн щомісячно, починаючи з 27 червня 2012 року (а.с. 34-35).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2016 у справі № 161/1146/16-ц ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 23-24).
Крім того встановлено, що 26 листопада 2019 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було прийнято рішення у справі № 161/15071/18, яким змінено розмір аліментів, що стягуються за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2015 року, та ухвалено стягувати щомісячно аліменти зі  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2  (а.с. 25-27).
Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії посвідчення серії НОМЕР_2 , позивач ОСОБА_1 отримує соціальну допомогу на неповнолітнього сина ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю до досягнення останнім 18 років (а.с. 12-13).
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що їх з відповідачем син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж технологій, бізнесу та права Волинського національного університету імені Лесі Українки» та вона понесла додаткові витрати на оплату за його навчання за період з вересня 2022 року по вересень 2024 року в розмірі 50 602 грн 50 коп., у зв`язку з чим просила суд стягнути з останнього половину цієї суми.
З приєднаних до матеріалів справи письмових доказів судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 навчається у Відоокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж технологій, бізнесу та права Волинського національного університету імені Лесі Українки», форма навчання: денна, контрактна, термін навчання: з 01 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року (а.с. 33).
Згідно пункту ІІІ «Оплата надання платної освітньої послуги та порядок розрахунків» наявної в матеріалах справи копії договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 23/081 від 03 серпня 2022 року, укладеного між Відокремленим структурним підрозділом «Фаховий коледж технологій, бізнесу та права Волинського національного університету імені Лесі Українки», в особі директора Щеблюка С. Г., та замовником освітньої послуги ОСОБА_1 для здобувача фахової передвищої освіти ОСОБА_3 , вбачається, що загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить - 89 881 грн, вартість платної освітньої послуги за 2022-2023 навчальний рік становить 18 000 грн, за 2023-2024 – 20 700 грн, за 2024-2025 – 23 805 грн, за 2025-2026 – 27 376 грн, оплата здійснюється замовником у безготівковій формі (а.с. 29-31).
Відповідно до приєднаної до матеріалів справи копії довідки Відокремленого структурного підрозділу «Фаховий коледж технологій, бізнесу та права Волинського національного університету імені Лесі Українки» від 06 листопада 2024 № 07-31/123, загальна сума плати за навчання у період з вересня 2022 по вересень 2024 становить 50 602 грн 50 коп. На підтвердження сплати цієї суми позивачем було надано суду копії відповідних квитанцій, які долучені до матеріалів справи (а.с.15-22).
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Аналіз вищевказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові витрати. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дані положення стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких встановлено ст. 185 СК України. До таких особливих обставин законодавство відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку із розвитком у неї певних здібностей, або ж через хворобу, яка потребує постійного систематичного лікування, а відтак й залучення додаткових коштів.
Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.
У відповідності до вимог частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 638/13860/16-ц (провадження № 61-16115св19) зазначено, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовної вимоги про стягнення додаткових витрат, оскільки навчання дитини у вищому навчальному закладі для здобуття відповідної освіти не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат згідно зі статтею 185 СК України. 
Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 (провадження № 61-19103св19) зазначив, що позивач посилалася на те, що у зв`язку із навчанням дитини за кордоном за напрямом «Інформаційні технології, розробка веб- та мобільних застосунків» нею сплачено кошти за навчання, дорогу до Канади та інформаційні витрати. Проте, навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Верховний Суд звернув увагу на те, що позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивач не надала доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина за кордоном. Навчальний заклад New Brunswik Communiti College, Moncton, Canadа вибрано позивачем на власний розсуд, без погодження з відповідачем.
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/20 (провадження № 61-8815св21) зроблено висновок, що витрати, які позивач віднесла до витрат, пов`язаних з поглибленим навчанням та інтелектуальним розвитком дитини, понесені на проходження дитиною додаткових курсів з професійної орієнтації, підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання, навчання дитини в школі, на купівлю обладнання та витратних матеріалів на підготовчих курсах вищого навчального закладу, тому апеляційних суд обґрунтовано виходив з того, що такі додаткові витрати не були викликані особливими обставинами, особливою схильністю дитини до навчання. Позивач не довела, що такі витрати не покриваються за рахунок аліментів, які сплачував відповідач на дитину. Верховний Суд врахував, що підготовка до зовнішнього незалежного оцінювання, заняття з репетитором для підготовки до вступу до вищого навчального закладу, придбання посібників, не може вважатися розвитком особливих здібностей дитини та відповідно бути особливими обставинами в розумінні статті 185 СК України. Понесення таких витрат є добровільним волевиявленням одного із батьків.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується із приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що витрати позивача  ОСОБА_1 в розмірі 50 602 грн 50 коп. на оплату навчання сина, батьком якого є відповідач, у відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж технологій, бізнесу та права Волинського національного університету імені Лесі Українки» за період з вересня 2022 по вересень 2024 року не можуть вважатися додатковими витратами, передбаченими частиною першою статті 185 СК України, оскільки навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, що повністю узгоджується із правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 638/13860/16-ц, від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19, від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/20.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, відсутні підстави для його зміни чи скасування.
Доводи апеляційної скарги не впливають на законність та обґрунованість рішення суду.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді