ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/16776/24
Пр. №2/521/273/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року         м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Сегеди О.М.,
при секретарі – Жулего М.І., за участі:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про перерахунок часток, визнання права власності,
встановив:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_4 , посилаючись на те, що її батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві власності на підставі дублікату договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 12 березня 1956 року належав в рівних частках житловий будинок по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були ОСОБА_6 , дружина померлого та рідні доньки померлого, а саме вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , які прийняли спадщину в рівних частках та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/6 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Зазначила, що 23 квітня 1999 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за умовами якого останньому було передано у власність 5/6 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Отже, на даний час житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 (5/6) та їй, ОСОБА_1 (1/6).
Вказувала, що протягом 1970-1981 роках на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , вона самостійно і за власні кошти збудувала будинок літ. «Б» , в якому проживала та проживає зі своєю сім`єю.
У 1981 році будинок по АДРЕСА_1 під літ. «Б» місцевою владою був прийнятий у експлуатацію, а 1982 році був вилучений та переданий на баланс місцевої Ради, а їй на її родину був виданий ордер на заняття житлової площі (42,9 кв.м) будинку «Б».
В 1993 році рішення про вилучення будинку під літ. «Б» по АДРЕСА_1 було скасовано, але при цьому рішення про прийняття будинку до експлуатації скасовано не було.
Зазначила, що до теперішнього часу будинок під літ. «Б» не враховується при визначенні часток його співвласників, правовстановлюючого документу на будинок під літ. «Б» нею не отримано, оскільки відповідач не дає згоди на перерахунок їх часток у праві власності на домоволодіння.
Згідно технічного паспорту від 05 березня 2024 року домоволодіння по АДРЕСА_1 , складається з двох житлових будинків літ. «А», «Б», загальною площею 140,4 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м., сараю літ. «Ж», гаражу літ. «И», огорожі №1-3,5-7, мощення 1,11.
Стверджувала, що вона є власником не лише 1/6 частки житлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 , але й власником житлового будинку літ. «Б», загальною площею 71,1 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., сараю літ. «Ж».
Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 11/20 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з двох житлових будинків літ. «А», «Б», загальною площею 140,4 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м., сараю літ. «Ж», гаражу літ. «И», огорожі №1-3,5-7, вимощень 1,11 та визнати, що належні їй 11/20 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , складаються з приміщень житлового будинку літ. «А» (1/6 кухні -1-1, площею 14,4 кв.м.,1/6 коридору -1-2, площею 4,6 кв.м., 1/6 санвузла -1-3, площею 7,4 кв.м.,1/6 житлової -1-4, полощею 9,0 кв.м., 1/6 житлової-1-5, площею 22,1 кв.м, 1/6 житлової-1-6, площею 11,8 кв.м.,, загально площею 11,6 кв.м., житловою площею 7,2 кв.м., а також повністю з житлового будинку літ. «Б», загально площею 71,1 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м.; сараю літ. «Ж», огорожі №1,6, 1/6 частки огорож №2,5 вимощення 11,1/6 частки вимощення 1 (т.1 а.с.81-82).
Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.53-54).
Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено (т.1 а.с.153).
Ухвалою суду від 13 травня 2025 року виправлена описка в ухвалі суду від 28 квітня 2025 року (т.1 а.с.157).
Ухвалою суду від 30 червня 2025 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (т.2 а.с.137). 
Позивачка та її представник, діючий за дорученням для надання безоплатної вторинної правничої допомоги особам, які визначені пунктами 1-2,9-23,26-29 частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» від 23 липня 2024 року №796 в судовому засіданні підтримали позовні вимог та просили суд їх задовольнити (а.с.83).
Представник відповідача, діюча на підставі ордеру від 13 березня 2025 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні 
(т.1а.с.85). 
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог, слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК (т.1 а.с.6).
Встановлено, що батьками ОСОБА_1 були ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які перебували в зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу у них народилось двоє доньок: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.3 а.с.46).
Встановлено, що ОСОБА_5 на підставі рішення Одеської міськради № 113 від 06 лютого 1956 року та Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 12 березня 1956 року було надано у безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особис тої власності.
Рішенням виконавчого комітету Іллічівського районної ради від 03 квітня 1970 року був затверджений акт держкомісії по прийняттю житлового будинку по АДРЕСА_1 , в експлуатацію (т.1 а.с.33,34).
Отже, 03 квітня 1970 року житловий будинок по АДРЕСА_1 , був прийнятий в експлуатацію та права власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_5 . 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 на праві власності на підставі дубліката, виданого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 08 вересня 1982 року по реєстру №1-18612 договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 12 березня 1956 року належав житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою МБТІ від 21 квітня 1970 року (т.1а.с.29-31, т.2 а.с.18-21,22).
З архівних матеріалів інветаризаційної справи КП «БТІ» ОМР на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що згідно схематичного плану від 23 травня 1966 року на земельній ділянці, по АДРЕСА_1 , площею 543 кв.м. були розташовані житловий будинок під літ. «А», сарай під літ. «Б», сарай під літ. «В», вбиральня під літ. «Г», огорожа 1-4 (т.2 а.с. 2 звор.).
В обгрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 стверджувала, що вона та її чоловік за узгодженням з її батьками, переобладнали сарай під літерою «Б», що знаходився на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , і на його основі побудували житловий будинок капітального типу, що складається із житлових кімнат, площею 42,9 кв. м. і іншими підсобними приміщеннями на сім`ю з трьох осіб.
Згідно схематичного плану від 16 червня 1976року вбачається, що на земельній ділянці, по АДРЕСА_1 , площею 543 кв.м., розташовані житловий будинок під літ. «А», житловий будинок під літ. «Б», сараї під літ. «Е,Ж», вбиральні під літ. «Д,З», огорожа 1-5-6, вимощення (т.2 а.с. 2 звор.).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.139). 
Після його смерті відкрилась спадщина на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Інша частина житлового будинку по АДРЕСА_1 належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 24 грудня 1982 року матері позивачці ОСОБА_6 (т.2 а.с.64 звор. -65). 
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були ОСОБА_6 , дружина померлого та рідні доньки померлого, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , які прийняли спадщину в рівних частках та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/6 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.63 звор. -64).
Згідно довідки–характеристики від 02 лютого 1979 року, яка була видана для отримання свідоцтва про спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 , який зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстрованим №255 на стр. 85 книзі 119 на земельній ділянці, площею 543 кв.м. розташовані: житловий будинок під літ. «А», житловий будинок під літ. «Б,Б’», сарай під літ. «Е», сарай під літ. «Ж», огорожа 1-6, вимощення 1,11 (т.2 а.с.44-45).
З змісту листів МБТІ на ім`я голови виконкому Іллічівського району від 21 червня 1976 року та від 23 березня 1982 року вбачається, що в домоволодінні по АДРЕСА_1 є самовільно збудований житловий будинок під літ. «Б» з добудовою, сарай під літ. «Ж», гараж під літ. «И» (т.2 а.с.25, 53 звор.).
Отже, житловий будинок під літ. «Б» був збудований самовільно, без належного дозволу і тому не війшов до спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 .
З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 1979 року комісією в складі представників домового комітету за скаргою ОСОБА_1 було складено акт та зобов`язано встановити огорожу, на що ОСОБА_8 та ОСОБА_1 погодились (т.1 а.с.112, т.2 а.с.143).
Встановлено, що 11 грудня 1979 року ОСОБА_8 надала письмову згоду на оформлення ОСОБА_1 самовільно збудованого нею будинку на земельній ділянці ОСОБА_8 , а також не заперечувала проти підключення до газопроводу на вводі в її будинок, ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.113,114, т.2 а.с.144).
З змісту листа щодо виконання розпорядження міськвиконкому від 07 травня 1981 року №271 « Про факти самовільного будівництва на території м. Одеси» вбачається, що ОСОБА_5 , який помер в 1978 році належить на праві особистої власності житловий будинок по АДРЕСА_1 , який складається із трьох жилих кімнат, площею 45,4 кв.м. Їм же на його земельній ділянці без дозволу був збудований другий житловий будинок капітального типу, який складається з трьох житлових кімнат, площею 42,9 кв.м., 2-х кухонь, площею 6,6 кв.м., 6,0 кв.м., ваної, площею 2,2 кв.м., двох коридорів, площею 2,6 кв.м., 5,9 кв.м., в якому проживає сім`я доньки ОСОБА_1 з трьох осіб. Вирішено затвердити акт державної комісії від 13 листопада 1981 року щодо прийомки житлового будинку по АДРЕСА_1 та прийняти житловий будинок по АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_5 , який складається з трьох житлових кімнат, площею 42,9 кв.м., 2-х кухонь, площею 6,6 кв.м., 6,0 кв.м., ванної, площею 2,2 кв.м., двох коридорів, площею 2,6 кв.м., 5,9 кв.м. в експлуатацію; звернутися до суду щодо вилучення самовільно збудового будинку під літ. «Б» по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.35,36).
Встановлено, що відповідно до рішення № 943 від 31 грудня 1981 року житловий будинок під літ. «Б», на підставі акту Державної приймальної комісії від 13 листопада 1981 року, прийнято в експлуатацію, як самовільно зведене.
З матерілів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів від 16 липня 1982 року №446 було вирішено прийняти домоволодіння по АДРЕСА_1 на баланс ради та видати ОСОБА_1 ордер на будинок по АДРЕСА_1 , площею 42,9 кв.м. (т.1 а.с.37,38, т.2 а.с.153,154).
Рішенням народного суду Малиновського району м. Одеси від 02 квітня 1982 року, яке було скасовано постановою президіума Одеського обласного суду на підставі протесту, самовільно збудований будинок під літ. «Б» по АДРЕСА_1 , був вилучений у ОСОБА_1 та ОСОБА_11 в порядку ст. 105 ЦК УРСР (т.1 а.с.39,46,47,49, т.2 а.с.152).
Встановлено, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 1993 року позов виконавчого комітету Малиновської районної ради м. Одеси до ОСОБА_1 про вилучення будинку залишено без розгляду (т.1 а.с.48).
Відповідно до довідки КП «ОМБТІ та РОН» від 08 лютого 1983 року за запитом начальника ЖЄО Малиновського району було проведено перерахунок часток співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 , та визначено, що: ОСОБА_8 -58/150; ОСОБА_7 -29/300; ОСОБА_1 – 29/300 (т.1 а.с.40, т.2 а.с.155,156).
Згідно схематичного плану від 23 березня 1982 року на земельній ділянці, по АДРЕСА_1 , площею 543 кв.м. були розташовані житловий будинок під літ. «А», житловий будинок під літ. «Б», сараї під літ. «Ж», гараж під літ. «И», вбиральні під літ. «Д,З», огорожа 3,4,5,6, 7, вимощення (т.2 а.с. 44 звор.).
Встановлено, що  ОСОБА_1 на праві власності на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою від 24 грудня 1982 року за р№3-С-2348 належить 1/6 частка житлового будинку по АДРЕСА_1 , житловою площею 38,4 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 528 кв.м. Дублікат видано П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою від 17 червня 1999 за р №1-595. Реєстраційний запис зроблено 22 серпня 2002 за реєстровим номером 12830 у реєстровій книзі 14 доп на сторінці 47 (т.1 а.с.8,9).
22 серпня 2002 року право власності  ОСОБА_1 на 1/6 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР за реєстровим номером 12830 у реєстровій книзі 14 доп на сторінці 47,що підтверджується довідкою КП «БТІ`ОМР від 09 травня 2024 року №38316/04-04 (т.1 а.с.8, 27 звор.).
Таким чином, самовільно збудований житловий будинок під літ. «Б» з добудовою не увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 .
Згідно технічного паспорта від 21 жовтня 2004 року на житловий будинок по АДРЕСА_3 станом на 21 жовтня 2004 року за вказаною адресою знаходяться два житлові будинки під літ. «А,Б», загальною площею 140,4 кв.м., житловою площей 85,8 кв.м., сараю літ. «Ж», гаражу літ. «И», огорожі №1-3, 5-7, вимощення 1,11( т.1 а.с.116,117,118,119,120,121,122,123,124,125-126).
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 станом на 05 березня 2024 року за вказаною адресою знаходяться два житлові будинки під літ. «А,Б», які складаються: літ. «А»: 3 житлових кімнати, площею 9,0 кв.м, 22,1 кв.м., 11,8 кв.м., кухні, площею 14,4 кв.м., коридора, площею 4,6 кв.м., санвузла, площею 7,4 кв.м., загальною площею 69,3 кв.м, житловою площею 42,9 кв.м.; літ. «Б» : три житлових кімнати, площею 20,8 кв.м.,9,8 кв.м.,12,3 кв.м, трьох коридорів, площею 2,6 кв.м., 5.9 кв.м., 5,3 кв.м., комори, площею 6,6 кв.м., кухні, площею 5,6 кв.м., санвузла, площею 2,2 кв.м., загальною площею 71,1 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., сарай під літ. «Ж», гараж під літ. «И», огорода №1-3,5-7, вимощення 1,11 (т.1 а.с.10-22, т.2 а.с.113-126).
Отже, за даними поточної інвентаризації від 19 лютого 2024 року домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , складається з двох житлових будинків літ. «А,Б», загальною площею 140,4 кв.м., житловою площей 85,8 кв.м., сараю літ. «Ж», гаражу літ. «И», огорожі №1-3, 5-7, вимощення 1,11 (т.1а.с.25, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 123, 124).
Встановлено, що 23 квітня 1999 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за умовами якого останньому було передано у власність 5/6 (1/6+2/3) часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного кам`янного житлового будинку, загальною площею 42,9 кв.м. та надвірних будівель: «И»-гараж, «Д»-вбиральня, №1-7- огородження, 1-11 –мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею 528 кв.м.(т.1 а.с.28,115, т.2 а.с.88).
20 червня 2002 року право власності ОСОБА_4 на 5/6 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» (т.2 а.с.88 звор.).
Згідно відомостей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрований осіб у житловому приміщенні/будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована з 01 липня 1965 року, а ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 18 жовтня 2005 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.67).
Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи №МІ-277463-ю/о від 04 грудня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.72).
Встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 , який був розірваний 06 листопада 1974 році, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.163, т.3 а.с.12,44).
В період шлюбу у них народився син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 3 а.с.43).
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_14 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.3 а.с.45).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 3 а.с.46).
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_11 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.68).
На підтвердження будівництва житлового будинку під літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 надала суду копії накладних на придбання будівельних матеріалів, а також фотофіксацію становища житлового будинку (т.1 а.с. 164, 165, 166, 167, 168, 169, 170, 171, 172, 173, 174, 175, 176, 177, 178, 179, 180, 181, 182, 183, 184, 185,т.2 а.с.186,187,188,189,190,191,192,206,207,208,209210,211,212,213,214, т.3 а.с.52-66).
Судом встановлено, рішенням Малиновсьакого районного суду м. Одеси від 29 листопада 2013 року (справа №1519/2-1849/11) було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання не перешкоджати у приватизації земельної ділянки (т.2 а.с.89,183-184).
В рамках справи №1519/2-1849/11 судом була призначена судова будівельна – технічна експертиза, якою було запропонований варіант поділу земельної ділянки та встановлено, що виділ 1/6 частини житлового будинку під літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 ,технічно не можливий (т.2 а.с.90-97,100).
Крім того, до матеріалів справи позивачкою було надано варіант порядку користування та існуючий порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні АДРЕСА_1 (т.1 а.с.111,112).
Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2011 року (справа №2-1134/11), мотивувальна частина якого змінена постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2014 року, ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права власності на домоволодіння, визначення порядку користування земельної ділянкою (т.1 а.с.140-145, т.3 а.с.83-90).
Згідно розрахунку часток у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного за ухвалою суду від 07 листопада 2024 року у справі №521/16776/24, який не визнається відповідачем, частка ОСОБА_1 з урахуванням житлового будинку під літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , складає 11/20 частки, частка ОСОБА_4 – 9/20 (т.1 а.с.77, т.2 а.с.108,109,110).
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Карпухіної Л.В. від 22 травня 2025 року №79056857 ОСОБА_1 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, а саме у проведенні державної реєстрації права власності на 11/20 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.162). 
Відповідно достатей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
За вимогами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Згідно до ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
Статтею 319ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. 
Статтею 357 ЦК України встановлено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
Частинами першою–третьою ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
 
Встановлено, що на час прийняття спадщини  ОСОБА_1 ,ОСОБА_6 , ОСОБА_7 спадково майно, складалось з частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , житловою площею 38,4 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 528 кв.м., тому кожна з них отримала у власність по 1/6 частини спадкового майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 ,
23 квітня 1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору дарування 23 квітня 1999 року передали в дар ОСОБА_4 5/6 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного кам`янного житлового будинку, загальною площею 42,9 кв.м. та надвірних будівель: «И»-гараж, «Д»-вбиральня, №1-7- огородження, 1-11 – мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею 528 кв.м. 
Таким чином,  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 мають право часткової власності на вказаний житловий будинок пропорціонально своїм часткам у праві власності відповідно до правовстановлюючих документів і ніхто їх право власності не оскаржує, тому підстави для зміни часток сторін у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , відсутні.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
При поділі в натурі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто скласти окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку встановленому законом, таке право підлягає державної реєстрації.
У спорах про поділ житлового будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.
Згідно з ч.1 ст. 183 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною.
Отже, поділ жилого будинку в натурі, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Таким чином визначальним для поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц, від 11 жовтня 2021 року у справі 607/14338/19-ц.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією.
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 дійшов висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1443цс16 дійшов висновку, що виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно".
З такими висновками погодилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20).
Аналогічний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 295/451/16-ц.
Згідно з ч.ч. 4,5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
На підставі частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17.
Оскільки,  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 мають право часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , пропорціонально своїм часткам у праві власності відповідно до правовстановлюючих документів і вимоги щодо поділу будинку ніхто їх них не заявляв, то підстави для зміни часток сторін у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , відсутні, тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання права власності на житловий будинок під літ. «Б», то суд вважає, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, у зв`язку з чим є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарської призначення речі.
Поняття та співвідношення головної речі та приналежності у світлі питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно, також розкривалося у п. 1.2 ("Деякі акценти державної реєстрації права власності на нерухоме майно") Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації", що були затверджені наказом Міністерства юстиції України № 660/5 від 14 квітня 2009 та діяли до квітня 2014 року). Так, Методичними рекомендаціями визначено, що приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому, є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі.
І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.
Державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі "опис нерухомого майна".
Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об`єкти визнаватися не може.
Поділ майна в натурі відповідно до часток співвласників у господарських будівлях (літні кухні, сараї тощо) без поділу в натурі будинку є неможливим, адже приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто господарські будівлі, які є підсобними будівлями приналежать до будинку, з яким складають одне ціле, де основним вважається будинок, який відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, на якій вони розміщені.
Окремо зазначено, що відповідно до частини 4 статті 5 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження, зокрема, окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.
Крім того, відповідно до частини 3 статті 26-3 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» адреса не присвоюється, зокрема, будівлям та спорудам, що є приналежністю відповідної будівлі або споруди.
Отже головною річчю за адресою по АДРЕСА_1 , є житловий будинок підліт. «А», а будівля, яка зазначена, як житловий будинок літ. «Б» є приналежністю головної речі і без головної речі використовуватися не може, у зв`язку з чим право власності на житловий будинок літ. «Б», як на окремий об`єкт визнаватися не може.
З матеріалів справи вбачається, що співвласники житлового будинку по АДРЕСА_1 , свої частки у праві власності на будинок ніколи в натурі не виділяли.
В обгрунтування позовних вимог, щодо визнання за нею права власності, ОСОБА_1 вказувала на те, що вони з чоловіком за свій рахунок збудували житловий будинок під літ. «Б», тому її частка у праві власності на будинок збільшилась, але суд звертає увагу на те, що спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок. 
Оскільки, як було встановлено, житловий будинок літ. «Б» не є головною річчю, то здійснення до нього прибудови не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.
Статтею 373 ЦК України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Згідно ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Відповідно до статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. 
Згідно із ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , надавалася під будівництво будинку батькові позивачки ОСОБА_5 , який був збудований останнім та прийнятий в експлуатацію, а не позивачці, на якій остання шляхом переобладнання сараю під літерою «Б», і на його основі разом з колишнім чоловіком також побудували житловий будинок капітального типу.
Докази, які б підтверджували, що позивачці відводилася в установленому законом порядку земельна ділянка під будівництво будинку, на який вона просить визнати право власності в судовому порядку, чи надавалася земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудований спірний будинок, в матеріалах справи відсутні. 
За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, у зв`язку з їх недоведеністю.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», ОСОБА_1 , як інвалід 2 групи від сплати судового збору звільнена (т.1 а.с.6).
Оскільки ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог, то судовий збір з відповідача не стягується. 
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про перерахунок часток, визнання права власності – залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 06 квітня 2026 року.

Суддя:    О.М. Сегеда