ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
07 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 646/1216/19
провадження № 22-ц/818/320/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
Суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Харківської міської ради, Виконавчого комітету Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: Служба у справах дітей по Основ`янському району департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням в квартирі, визнання недійсним рішення про визнання наймачем квартири, визнання приватизації недійсною шляхом визнання розпорядження про передачу квартири у приватну власність, свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними та визнання договору купівлі-продажу недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката Бондаренка Тетяни Олександрівни на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 15 травня 2025 року, постановлене під головуванням судді Шиховцової А.О.,-
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Харківської міської ради, Виконавчого комітету Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: Служба у справах дітей по Основ`янському району департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням в квартирі, визнання недійсним рішення про визнання наймачем квартири, визнання приватизації недійсною шляхом визнання розпорядження про передачу квартири у приватну власність, свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними та визнання договору купівлі-продажу недійсним.
В якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просили суд: визнати незаконними та скасувати: рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.07.2018 № 479 з додатком, яким ОСОБА_8 визнано наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 зі складом сім?ї 1 особа в зв?язку зі смертю наймача ОСОБА_10 ; розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради № 638 від 09 серпня 2018 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 та передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_8 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, реєстраційний № 5-18-322059-Ц2 від 09 серпня 2018 року, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, яким визнано право приватної власності за ОСОБА_8 на квартиру за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 38, 4 кв. метрів; реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Харкова на квартиру АДРЕСА_2 . Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 10 січня 2019 року, укладений ОСОБА_8 зі ОСОБА_9 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко Анною Валентинівною. Витребувати квартиру АДРЕСА_2 з незаконного володіння ОСОБА_9 . Повернути квартиру АДРЕСА_2 у володіння позивачів. Виселити з житлового приміщення загальною площею 38, 4 кв. метрів квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , ОСОБА_9 . Вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 з неповнолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в житлове приміщення загальною площею 38, 4 кв. метрів квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .
27.08.2020 року ОСОБА_9 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності. В якому просив суд визнати його добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 та визнати його право власності на спірну квартиру. 
Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 15 травня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , до Харківської міської ради, Виконавчого комітету Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: Служба у справах дітей по Основ`янському району департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням в квартирі, визнання недійсним рішення про визнання наймачем квартири, визнання приватизації недійсною шляхом визнання розпорядження про передачу квартири у приватну власність, свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними та визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвокат Бондаренко Тетяна Олександрівна просять скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.
Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що судом не враховані обставини, що мають значення для вирішення. Не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Тому вважають, що рішення суду підлягає скасуванню.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не надано належні та допустимі докази щодо наявності у них права власності на спірну квартиру, а отже факт порушення особистих прав позивачів, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний ними спосіб: шляхом визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання ОСОБА_8 наймачем; розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 , а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно, реєстрації права власності за територіальною громадою міста Харкова на квартиру АДРЕСА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 ; витребування квартири АДРЕСА_4 з незаконного володіння ОСОБА_9 ; повернення квартири АДРЕСА_2 у володіння позивачів; виселення з квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_9 ; вселення позивачів у квартири АДРЕСА_7 , не встановлено, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову. Набувач майна, який заперечує щодо витребування майна з його володіння, повинен довести шляхом подання доказів, що при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що підлягає доказуванню.
Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 10 січня 1984 року ОСОБА_10 було видано ордер на право зайняття шести житлових кімнат загальною житловою площею 83,87 кв.м. в квартирі АДРЕСА_8 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Червонозаводської районної Ради народних депутатів міста Харкова від 09.01.1984 №27/18 (т. 2, а. с. 100) на сім`ю з 10 чоловік: ОСОБА_10 – основний наймач, ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_12 – донька, ОСОБА_13 – син, ОСОБА_12 - донька, ОСОБА_6 – донька, ОСОБА_14 - донька, ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 )- донька, ОСОБА_15 ( ОСОБА_17 ) – донька, ОСОБА_18 (т. 1, а.с. 42).
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_19 , батьками якої є ОСОБА_20 та ОСОБА_12 (дочка основного наймача) (т.1, а.с.85).
10.10.2017 року ОСОБА_19 зареєструвала шлюб з ОСОБА_21 та змінила прізвище після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_22 » (т. 1, а.с.36).
У подружжя народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с.37).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб від 20.12.1986 року ОСОБА_23 уклав шлюб з ОСОБА_12 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_24 » (т.1, а.с. 27).
Син основного наймача – ОСОБА_13 15.03.2000 року розірвав шлюб з дружиною ОСОБА_8 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 основний наймач – ОСОБА_10 помер (т.1, а.с.39).
Відповідно до копії свідоцтва про одруження від 30.07.2004 року ОСОБА_25 уклав шлюб з ОСОБА_18 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_26 » (т.1, а.с.32). 
Шлюб між сторонами розірваний заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.04.2016 року(т.1, а.с.33).
Згідно з копією свідоцтва про шлюб від 03.12.2016 року ОСОБА_27 уклав шлюб з ОСОБА_28 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_29 » (т.1, а.с. 34).
Донька основного наймача ОСОБА_15 народила ІНФОРМАЦІЯ_6 сина ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_15 померла (т.1, а.с.40).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №376 від 01.07.2015 року про надання дітям статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування та Витягу з додатка №1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , надано статус дитини-сироти (т.1, а.с.47).
Згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №421 від 22.07.2015 року про встановлення опіки, піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, призначення фізичних осіб їх опікунами, піклувальниками, та Витягу з додатка №1 , встановлено опіку над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , призначено ОСОБА_2 опікуном малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1, а.с.48).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» №896 від 12.12.2018 року та Переліку дітей, за якими закріплюється право проживання, користування житловою площею, що є додатком до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №896 від 12.12.2018 року вирішено вважати такими, що втратили чинність, пункт 1 додатка до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.07.2015 року №424 «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» та пункт 1 додатка до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.03.2016 року №171 «Про внесення відомостей щодо обтяження права користування житловими приміщеннями, закріпленими за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування». Доручено начальнику Служби у справах дітей по Основ?янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Щиглинській Н.П. вжити заходів щодо вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про обтяження права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_9 . Закріплено за малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , право проживання, користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_10 . Начальнику Служби у справах дітей по Основ?янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Щиглинській Н.П. доручено вжити заходів щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо обтяження права користування житловим приміщенням згідно з пп. 3.3 рішення (т.1, а.с.50).
Відповідно до рішення 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова» від 20.11.2015 року №12/15 вул. Першої Кінної Армії була перейменована у АДРЕСА_11 (т.1, а.с. 51).
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданою начальником дільниці №59 КП «Жилкомсервіс» станом на 08.12.2017 року у квартирі АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , що належить територіальній громаді м. Харкова, та неприватизована зареєстровано 11 осіб: ОСОБА_1 , дружина наймача, ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_30 , дочка, ІНФОРМАЦІЯ_10 ; ОСОБА_6 , дочка, ІНФОРМАЦІЯ_11 ; ОСОБА_31 , дочка, ІНФОРМАЦІЯ_12 ; ОСОБА_8 , невістка (дружина сина), ІНФОРМАЦІЯ_13 ; ОСОБА_28 , дочка, ІНФОРМАЦІЯ_14 ; ОСОБА_19 , онука, ІНФОРМАЦІЯ_15 ; ОСОБА_32 , онука, ІНФОРМАЦІЯ_16 ; ОСОБА_33 , правнучка, ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_34 , онук, ІНФОРМАЦІЯ_17 ; ОСОБА_3 , онук, ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1, а.с.43).
04.05.2018 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради був виготовлений на ім`я ОСОБА_8 технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до технічної характеристики квартири квартира АДРЕСА_4 розташована на 7 поверсі поверхового будинку та складається з 1 кімнати житловою площею 18,4 кв.м., у тому числі 1 кімната – 18,4 кв.м., кухня 7,2 кв.м., вбиральні (сполученої) 3,2 кв.м., коридору 5,2 кв.м., вбудованої шафи 0,8;1,1 кв.м. Квартира обладнана лоджією 4,9 кв.м. Загальна площа квартири 38,4 кв.м. (т.1, а.с.140-142).
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №479 від 11.07.2018 року «Про визнання громадян наймачами житлової площі» ОСОБА_8 визнано наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї 1 особа у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_10 (т.1, а.с.63).
ОСОБА_8 звернулася 08.08.2018 року до Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 61).
На підставі розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради №638-Ц2 від 09.08.2018 року, свідоцтва про право власності на проект, реєстраційний номер 5-18-322059-Ц2 від 09.08.2021 року квартира АДРЕСА_2 передана у приватну власність ОСОБА_8 та оформлено свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 -Ц2 від 09.08.2018 року (т.1, а.с. 58-60).
З інформаційної довідки №154680839 від 31.01.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 10.01.2019 року на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Прокопенко А.В. договору купівлі-продажу за реєстровим №22 від 10.01.2019 року за ОСОБА_9 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 55). Крім цього, в підтвердження такої обставини відповідачем ОСОБА_9 було долучено до матеріалів справи копію нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Прокопенко А.В. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за реєстровим №22 (т.1, а.с.137-139).
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №152903356, №152906425, №152909806 від 17.01.2019 року, а також з інформаційної довідки №154680839 від 31.01.2019 року вбачається, що є заборона на нерухоме майно, реєстраційні номери обтяження: 29883374 від 16.01.2019, 29883709 від 16.01.2019 року, 29884094 від 16.01.2019 року зареєстроване державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Березняк О.М., підстава виникнення обтяження: рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 896, виданий 12.12.2018 року, видавник Виконавчий комітет Харківської міської ради Харківської області, Об`єкти обтяження: 1-кімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 38,4 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м.; 2-кімнатна квартира АДРЕСА_12 загальною площею 50 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м.; 3-кімнатна квартира АДРЕСА_6 загальною площею 67,6 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м.; обтяжувач: Служба у справах дітей по Основ`янському району; особа, в інтересах якої встановлено обтяження: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 (т.1, а.с.52-54, 56).
Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 31.01.2019 року за адресою: АДРЕСА_10 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_35 , ІНФОРМАЦІЯ_15 ; ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_16 ; ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_12 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_11 ; ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_17 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1, а.с.44).
ІНФОРМАЦІЯ_18 ОСОБА_1 померла.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що ОСОБА_1 , перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 04 вересня 1965 року, що зареєстрований Високоселищним ЗАГСом Харківського району Харківської області. Від шлюбу народилося 8 дітей. На підставі ордеру №107 серія А від 10 січня 1984 року, виданого ОСОБА_10 , виконкомом Червонозаводської районної Ради народних депутатів міста Харкова на підставі рішення виконкому Червонозаводської районної Ради народних депутатів міста Харкова від 9 січня 1984 року № 27/18 , на сім`ю з 10 осіб: ОСОБА_10 , - основний, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_12 - дочка ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_13 - син ІНФОРМАЦІЯ_19 , ОСОБА_12 - дочка ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_6 - дочка ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_14 - дочка, ІНФОРМАЦІЯ_20 , ОСОБА_15 – дочка, ІНФОРМАЦІЯ_21 , ОСОБА_15 - дочка ІНФОРМАЦІЯ_22 , ОСОБА_18 - дочка, ІНФОРМАЦІЯ_14 , було надано шість кімнат в квартирі АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_13 . Тобто три квартири були об`єднані в одну за трьома номерами. Сім`я на підставі ордеру зайняли житлові приміщення в квартирі АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_14 , розташовану на 7 поверсі 14 поверхового будинку загальною жилою площею 83,80 кв. м. загальною площею 148,80 кв. м. Квартира АДРЕСА_4 має одну кімнату, квартира АДРЕСА_5 – дві кімнати, квартира АДРЕСА_15 - три. Договір найму на квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_16 укладений з ОСОБА_10 , особовий рахунок на квартири також був відкритий на ОСОБА_10 . В подальшому склад сім`ї змінювався. ОСОБА_13 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_8 , який 15 березня 2000 року було розірвано. Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_32 ІНФОРМАЦІЯ_23 . Після укладення шлюбу ОСОБА_8 була зареєстрована та вселена в квартиру, після народження їх дочка також мешкала та була зареєстрована в квартирі. ОСОБА_32 тривалий час в квартирі не мешкає, виїхала в м. Москва, хоча в квартирі з реєстрації не знімається. Після розірвання шлюбу ОСОБА_13 з реєстрації в квартирі знявся та переїхав на нове місце мешкання. ОСОБА_14 та ОСОБА_15 тривалий час потому виїхали та знялися з реєстрації в квартирі. В теперішній час в квартирі мешкають, позивачі у справі. ОСОБА_1 , постійно мешкає та зареєстрована в спірній квартирі, ОСОБА_31 , 20 грудня 1986 року уклала шлюб з ОСОБА_23 , зареєстрований у Палаці одруження «Орджонікідзевський» м. Харкова, ОСОБА_11 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_36 20 липня 1990 року у Червонозаводському відділі реєстрації актів цивільного стану ХМУЮ змінила фамілію з « ОСОБА_37 » на « ОСОБА_38 ». В спірній квартирі АДРЕСА_7 зареєстрований: син ОСОБА_11 - ОСОБА_34 ІНФОРМАЦІЯ_17 ; ОСОБА_35 - дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_24 , яка 10 жовтня 2017 року уклала шлюб з ОСОБА_21 , зареєстрований у ВДРАЦС по Слобідському та Основ`янському районах у м. Харкові. Дочка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , є інвалідом дитинства 3 групи ; ОСОБА_39 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_27 , укладеним 03 грудня 2016 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому надано статус дитини-сироти, над яким встановлена опіка, опікуном призначена ОСОБА_2 . Рішенням виконкому Харківської міської ради №896 від 12.12.2018 року згідно з додатком п. 3.3, закріплено за малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , право проживання, користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_10 . Вирішено начальнику Служби у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Щиглинській Н.П. вжити заходів щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо обтяження права користування житловим приміщенням згідно з пунктом 3.3 рішення. В спірних квартирах мешкала та була зареєстрована відповідач ОСОБА_8 . Рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 року №12/15 вулиця 1-ї Кінної Армії перейменована у вулицю Гольдбергівську. Відповідачка з чоловіком ОСОБА_13 та дочкою ОСОБА_40 займали житлове приміщення площею 18,4 кв. м. в квартирі АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_11 . Позивачами було встановлено у жовтні 2018 року, що відповідачка уклала на своє ім`я договір найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_4 , після чого приватизувала квартиру та продала її. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.07.2018 року №479 з додатком ОСОБА_8 визнано наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї 1 особа в зв?язку зі смертю наймача ОСОБА_10 . Розпорядженням Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 09 серпня 2018 року прийнято рішення: прохання наймача ОСОБА_8 щодо приватизації квартири по АДРЕСА_3 задовольнити і передати вказану квартиру в приватну власність, уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_8 . 09 серпня 2018 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради квартира за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 38,4 кв. м. передана у власність ОСОБА_8 на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду від 09 серпня 2018 року. 10 січня 2019 року квартира АДРЕСА_2 продана ОСОБА_8 . ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.07.2018 року №479, розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 09 серпня 2018 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 09 серпня 2018 року, договір купівлі-продажу квартири від 10 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позивачі вважають незаконними та такими, що мають бути визнані недійсними у судовому порядку. Згоди на укладення наймодавцем з відповідачкою окремого договору найму на квартиру АДРЕСА_2 позивачі не давали. Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.07.2018 року №479 про визнання ОСОБА_8 наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 є незаконним через невідповідність вимогам статей 104, 106 Житлового кодексу України. Загальна житлова площа квартири АДРЕСА_17 , АДРЕСА_15 складає 83, 80 кв. м. На момент укладення з відповідачкою окремого договору найму на квартиру право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_15 мали 11 осіб: позивачі у справі, неповнолітні діти, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_34 , відповідач та її дочка ОСОБА_32 . На кожного з нас приходилася житлова площа у квартирі у розмірі 7,61 кв. метрів (83,80 кв. метрів: 11= 7,61 кв.м.). Надаючи відповідачці у користування житлове приміщення площею 18,4 кв. метрів, порушувалися права позивачів, так як відповідачу виділене житлове приміщення більше на 10,79 кв. м., ніж було раніше. Натомість у позивачів замість житлової площі на кожного у розмірі 7,6 кв. м. через незаконне укладення договору найму на житлове приміщення, погіршуються житлові умови, так як на кожного з проживаючих у спірних квартирах осіб після виділення відповідачу житлової площі 18, 4 кв. метрів стало по 6, 5 кв. метрів, тобто на 1,1 кв. м. менше, ніж було раніше. Незаконними діями відповідачки та виконавчого комітету Харківської міської ради житлові умови позивачів стали нижче рівня середньої забезпеченості жилою площею на одну особу та дорівнює 6,5 кв. м., так як частина житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_15 незаконно вибула з користування позивачів житловим приміщенням. Право власності відповідачем ОСОБА_8 , на думку позивачів, набуто у незаконний спосіб, відповідач не мала права приватизувати частину квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_15 , так як квартира АДРЕСА_4 відокремлена у незаконний спосіб. Також, позивачі просили витребувати спірну квартиру з незаконного володіння, оскільки визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним без витребування з незаконного володіння не забезпечить належний захист прав позивачів. Позивачі просили поновити строк позовної давності відносно цієї позовної вимоги, оскільки вона була пропущена через обставини військової агресії РФ в Україні, зміну підсудності суду, який здійснював розгляд справи.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач ОСОБА_9 зазначив, що придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В., зареєстровано у реєстрі за №22. При огляді квартири після правочином було зрозуміло, що в кв. АДРЕСА_4 живе одна особа, ознак, що живуть інші особи не було. Відповідачу не було відомо щодо спору на цю квартиру. Нотаріусом при нотаріальному посвідченні правочину були перевірені документи, подані ОСОБА_8 , а також перевірено зареєстрованих осіб у спірній квартирі АДРЕСА_4 , де на момент укладення правочину була зареєстрована лише ОСОБА_8 . Сумнівів у наявності права власності ОСОБА_8 у ОСОБА_9 не було, тому він вважає себе добросовісним.
Щодо вимоги про визнання незаконними та скасування: рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.07.2018 року № 479; розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради № 638 від 09 серпня 2018 року; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний № 5-18-322059-Ц2 від 09 серпня 2018 року, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, судова колегія зазначає наступне.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Звертаючись до суду з даним позовом позивачі, як на підставу своїх порушених прав, посилались на те, що приватизація квартири АДРЕСА_2 була проведена без їх участі та відповідно договір купівлі-продажу є незаконними, оскільки в такий спосіб їх позбавили конституційного права на житло, право на яке ними набуте згідно із законом і існує на даний час.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (з урахуванням Закону України від 21 квітня 2022 року № 2215-ІХ «Про дерадянізацію законодавства України», тут і далі - ЖК України) ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року та статтею 61 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з частиною 1 статті 284 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року наймач вправі в установленому порядку вселити в найняте ним жиле приміщення свою дружину, їх дітей, батьків, інших родичів і непрацездатних утриманців, одержавши на це письмову згоду всіх неповнолітніх членів своєї сім`ї, що проживають у тому ж приміщенні. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди решти членів сім`ї не потрібно.
Відповідно до вимог ст. 63 ЖК України визначено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).
У статті 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Як зазначено в статті 65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.
На підставі вимог чинного законодавства 10 січня 1984 року ОСОБА_10 було видано ордер на право зайняття шести житлових кімнат загальною житловою площею 83,87 кв.м. в квартирі АДРЕСА_8 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Червонозаводської районної Ради народних депутатів міста Харкова від 09.01.1984 року №27/18 на сім`ю з 10 чоловік: ОСОБА_10 – основний наймач, ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_12 – донька, ОСОБА_13 – син, ОСОБА_12 - донька, ОСОБА_6 – донька, ОСОБА_14 - донька, ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 )- донька, ОСОБА_15 ( ОСОБА_17 ) – донька, ОСОБА_18 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_19 , батьками якої є ОСОБА_20 та ОСОБА_12 (дочка основного наймача).
ОСОБА_19 у подальшому зареєструвала шлюб з ОСОБА_21 та змінила прізвище після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_22 ».
У подружжя народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 20.12.1986 року ОСОБА_23 уклав шлюб з ОСОБА_12 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_24 » (т.1, а.с. 27).
Син основного наймача – ОСОБА_13 15.03.2000 року розірвав шлюб з дружиною ОСОБА_8 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 основний наймач – ОСОБА_10 помер.
30.07.2004 року ОСОБА_25 уклав шлюб з ОСОБА_18 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_26 ».
03.12.2016 року ОСОБА_27 уклав шлюб з ОСОБА_28 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_29 ».
Донька основного наймача ОСОБА_15 народила ІНФОРМАЦІЯ_6 сина ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_15 померла.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №376 від 01.07.2015 року про надання дітям статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування та Витягу з додатка №1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , надано статус дитини-сироти.
Згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №421 від 22.07.2015 року про встановлення опіки, піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, призначення фізичних осіб їх опікунами, піклувальниками, та Витягу з додатка №1, встановлено опіку над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , призначено ОСОБА_2 опікуном малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Відповідно до рішення 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова» від 20.11.2015 року №12/15 вул. Першої Кінної Армії була перейменована у АДРЕСА_11 .
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданою начальником дільниці №59 КП «Жилкомсервіс» станом на 08.12.2017 року у квартирі АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , що належить територіальній громаді м. Харкова, та неприватизована зареєстровано 11 осіб.
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» №896 від 12.12.2018 року та Переліку дітей, за якими закріплюється право проживання, користування житловою площею, що є додатком до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №896 від 12.12.2018 року вирішено вважати такими, що втратили чинність, пункт 1 додатка до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.07.2015 року №424 «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» та пункт 1 додатка до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.03.2016 року №171 «Про внесення відомостей щодо обтяження права користування житловими приміщеннями, закріпленими за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування». Доручено начальнику Служби у справах дітей по Основ?янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Щиглинській Н.П. вжити заходів щодо вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про обтяження права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_9 . Закріплено за малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , право проживання, користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_10 . Начальнику Служби у справах дітей по Основ?янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Щиглинській Н.П. доручено вжити заходів щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо обтяження права користування житловим приміщенням згідно з пп. 3.3 рішення.
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - у редакції, чинній на момент здійснення приватизації квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Як вбачається з матеріалів справи 04.05.2018 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради був виготовлений на ім`я ОСОБА_8 технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до технічної характеристики квартири квартира АДРЕСА_4 розташована на 7 поверсі поверхового будинку та складається з 1 кімнати житловою площею 18,4 кв.м., у тому числі 1 кімната – 18,4 кв.м., кухня 7,2 кв.м., вбиральні (сполученої) 3,2 кв.м., коридору 5,2 кв.м., вбудованої шафи 0,8;1,1 кв.м. Квартира обладнана лоджією 4,9 кв.м. Загальна площа квартири 38,4 кв.м. 
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №479 від 11.07.2018 року «Про визнання громадян наймачами житлової площі» ОСОБА_8 визнано наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї 1 особа у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_10 
ОСОБА_8 звернулася 08.08.2018 року до Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_2 .
На підставі розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради №638-Ц2 від 09.08.2018 року, свідоцтва про право власності на проект, реєстраційний номер 5-18-322059-Ц2 від 09.08.2021 квартира АДРЕСА_2 передана у приватну власність ОСОБА_8 та оформлено свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 -Ц2 від 09.08.2018 року.
Позивачі при зверненні до суду із позовом зазначали, що квартира АДРЕСА_2 вибула із їх володіння без належних на те правових підстав та вимог чинного законодавства. Жодним з повнолітніх членів сім`ї не було надано останній дозволу на оформлення приватизації щодо даної квартири.
Оскільки, матеріали справи не містять доказів, що на час звернення ОСОБА_8 до Виконавчого комітету Харківської міської ради із заявою про визнання її наймачем та подальшої приватизації однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2 , нею до заяви, було надано відповідну згоду від всіх повнолітніх членів сім`ї наймача на вчинення таких дій, тому судова колегія доходить висновку, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №479 від 11.07.2018 року «Про визнання громадян наймачами житлової площі» ОСОБА_8 визнано наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї 1 особа у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_10 є незаконними та підлягає скасуванню. 
Виходячи з цього, розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради №638 від 09.08.2018 року, видане ОСОБА_8 також підлягає скасуванню.
Щодо вимог про визнання договору купівлі – продажу недійсним, судова колегія виходить з наступного.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16 зазначив, що обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для судових рішень важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 761/17557/15-ц).
Установивши у цій справі, що приватизація квартири АДРЕСА_2 була проведена незаконно, оскільки не враховано права та законні інтереси позивачів ( ОСОБА_8 не повідомила, що зазначені особи мають право користуватися спірною квартирою як наймачі), указані особи, у свою чергу, не давали згоди на приватизацію житла ОСОБА_8 , спірна квартира вибула з права користування поза волею позивачів шляхом відчуження вказаного майна за договором купівлі-продажу, тобто набуте ОСОБА_9 в особи, яка не мала права його відчужувати, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для витребування такої квартири у володіння позивачів.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що вибуття майна з комунальної власності без належних правових підстав унеможливлює в подальшому виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування, зокрема, позивачам. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та осіб, які мали законні пілстави для володіння та користування вказаним майном, та інтересами ОСОБА_41 , який набув це майно в особи, яка не мала права його відчужувати. Втручання у право власності ОСОБА_41 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі № 334/7442/19).
Отже, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 200/7407/19, постанові Верховного Суду 21 лютого 2024 року у справі № 201/8130/18.
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 205/6645/19 викладено висновок, що, враховуючи те, що належним способом захисту порушеного права власності позивача в цій ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову, позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають.
Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц та від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц, згідно з якими пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 372/128/17, від 15 листопада 2023 року у справі № 363/848/17 зазначено, що реалізація права на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.
Зазначена судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Разом з тим, судова колегія доходить висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності задоволенню не підлягають, оскільки не відповідають належному способу захисту з огляду на встановлені у справі обставини та усталену практику Великої Палати Верховного Суду (постанови від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц).
Натомість з урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги про витребування квартири АДРЕСА_2 з незаконного володіння ОСОБА_9 та повернення її у володіння позивачів підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про вселення позивачів, як законних наймачів оспорюваної квартири та виселення ОСОБА_41 , судова колегія зазначає наступне.
Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі № 452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 15 січня 2020 року № 754/613/18-ц).
Відповідно до статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом достовірно встановлено, що позивачі на законних підставах вселились у квартири  АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 ,  АДРЕСА_6 на підставі ордеру, виданого на за рішенням виконкому Червонозаводської районної Ради народних депутатів міста Харкова від 09.01.1984 року №27/18, проживають та зареєстровані у вказаному житлі.
Проте у зв`язку із тимчасовим незаконним вибуттям зазначеного майна із їх володіння, позивачі позбавлені можливості користуватись цим житлом, тому їх права підлягають захисту шляхом вселення у спірне житло та вислення із цього житла особи, у якої витребувано цю квартиру на корсить позивачів. 
Оскільки під час розгляду даної справи, судом встановлено порушення прав позивачів, як наймачів, щодо вільного володіння та користування квартирою, виходячи з вищевикладеного, судова колегія дійшла висновку, що позивачі мають всі законні підстави для захисту своїх прав, шляхом задоволення її позовних вимог про вселення до спірної квартири.
Крім того, оскільки ОСОБА_42 набув право власності на вказану квартиру в порушення вимог чинного законодавства, придбавши її у особи, що не мала права її відчужувати, та у зв`язку витребуванням квартири на користь позивачів, судова колегія дійшла висновку, що вимоги про виселення останнього підлягають задоволенню.
За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Враховуючи надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасуванню з ухвалення в цій частині нового, яким позовні вимоги про визнання незаконними та скасування: рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.07.2018 року № 479; розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради № 638 від 09 серпня 2018 року; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний № 5-18-322059-Ц2 від 09 серпня 2018 року, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради; витребування квартиру з незаконного володіння ОСОБА_9 ; повернення квартири у володіння позивачів; виселення з житлового приміщення ОСОБА_9 та вселення позивачів - підлягають задоволенню. В задоволенні позову про визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 10 січня 2019 року, укладеного ОСОБА_8 зі ОСОБА_9 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко Анною Валентинівною - відмовити. 
Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядалося.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката Бондаренка Тетяни Олександрівни- задовольнити частково.
Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 15 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 -задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.07.2018 року № 479 про визнанння ОСОБА_8 наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 .
Визнати незаконним та скасувати розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради № 638 від 09 серпня 2018 року про передачу у приватну власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2 .
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 .
Повернути квартиру АДРЕСА_2 у володіння ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Виселити ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_2 .
Вселити ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_2 .
В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:   О.В. Маміна

Судді:  Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова