ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3423/26 Справа № 216/5407/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - ОНОПЧЕНКО Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа №  216/5407/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка -   ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,
відповідачі -  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою  відповідачки ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Страх Вадим Олегович, на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року, яке ухвалено суддею Онопченком Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 липня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Центрально-Міської у м. Кривому Розі ради, про поділ майна подружжя та визнання права власності у порядку спадкування. 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 18.10.2003 по 23.11.2016, мають спільного сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
18 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. 
ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов та частково визнав вимоги ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. 
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року вказаний позов було залишено без розгляду. 
Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги є: ОСОБА_4 – мати спадкодавця, ОСОБА_3 – дружина спадкодавця, та ОСОБА_2 – син спадкодавця. 
Виходячи з норм сімейного права, ОСОБА_1 згодна щодо поділу майна, яке було запропоноване за життя ОСОБА_5 , та вважає, що до складу спадщини входить: 1/2 частина будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , дитячі меблі – 2000 грн, люстра на 3 плафони – 250 грн, стільці м`які – 300 грн, телевізор Рейнфорд – 500 грн, меблі JANG – 8000 грн, кухонні ваги – 100 грн, ваги електронні напільні – 150 грн, м`ясорубка електрична – 200 грн, комбайн кухонний – 200 грн, люстра на 5 плафонів – 500 грн, витяжка кухонна – 2000 грн, газова колонка – 700 грн, електрокамін – 2000 грн, комп`ютер – 4000 грн, монітор «Самсунг» - 2000 грн, диван розкладний кутовий – 3000 грн, тренажер – 2500 грн, шафа – 300 грн, холодильник Самсунг – 3000 грн, телевізор – 500 грн, подрібнювач зерна – 2000 грн, фритюрниця – 1000 грн, човен резиновий – 2000 грн, катер для корму рибу – 8000 грн, ехолот – 1000 грн, компресор автомобільний – 1000 грн, пилка дискова – 1500 грн. Майно на загальну суму 48 700 грн, яке слід поділити між трьома спадкоємцями, однак у добровільному порядку останні не можуть поділити спадщину. 
Посилаючись вищевикладене, просила суд: визнати будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1 загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м, літня кухня – Б, гараж – Г, вбиральня – Д, огорожа – 1-2, водоколонка – І, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , по 1/2 частині кожному з подружжя, визнати з ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного будинку; визнати спільною сумісною власністю наступні меблі та побутову техніку: електрочайник – 300 грн, мікрохвильова піч – 300 грн, електрокамін – 2000 грн, комп`ютер – 4000 грн, монітор до комп`ютера – 2000 грн, маршрутизатор – 300 грн, телевізор Філіпс – 6000 грн, диван розкладний – 3000 грн, тренажер – 2500 грн, пилосос – 500 грн, принтер – 500 грн, люстра – 500 грн, DVD програвач – 500 грн, пральна машинка – 2000 грн, колонка газова – 1500 грн, шафа – 300 грн, стіл – 200 грн, холодильник – 3000 грн, телевізор Daewoo – 500 грн, диван-малютка – 300 грн, витяжка кухонна – 2000 грн, подрібнювач зерна – 2000 грн, хлібопічка – 1000 грн, фритюрниця – 1000 грн, дитячі меблі (шафа та стіл) – 2000 грн, стілець на колесах – 200 грн, люстра 250 грн, ліжко з підйомним механізмом – 3500 грн, матрац – 3500 грн, комп`ютер – 2000 грн, монітор комп`ютера – 1000 грн, килим – 500 грн, стільці м`які (6 штук) – 300 грн кожен, телевізор – 500 грн, меблі JANG – 8000 грн, комод JANG – 5000 грн, стіл журнальний – 1000 грн, килим – 100 грн, варочна поверхня – 2000 грн, духова шафа – 4500 грн, меблі радянські – 700 грн, стіл розкладний – 500 грн, куточок-диван кухонний – 2000 грн, швейна машинка з тумбою – 500 грн, ТВ адаптер Т2 – 500 грн, розкладушка – 100 грн, кухонні ваги – 100 грн, електронні ваги напільні – 150 грн, табуретки кухонні (4 штуки) – 200 грн, м`ясорубка електрична – 400 грн, комбайн кухонний – 200 грн, міксер – 100 грн, човен резиновий – 2000 грн, катер для завозу прикорми – 8000 грн, ехолот – 1000 грн, компресор автомобільний – 1000 грн, тостер – 200 грн, велосипед – 700 грн, соковижималка – 200 грн, пилка дискова – 1500 грн, пуф дерматиновий (2 штуки) – 500 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на: стілець на колесах – 200 грн, ліжко з підйомним механізмом – 3500 грн, матрац – 3500 грн, комп`ютер – 2000 грн, монітор комп`ютера – 1000 грн, килим – 500 грн, комод – 5000 грн, стіл журнальний – 1000 грн, меблі радянські – 700 грн, стіл розкладний – 500 грн, куточок-диван кухонний – 2000 грн, швейна машинка – 500 грн, адаптер Т2 – 200 грн, табуретки кухонні (4 штуки) – 200 грн, міксер – 100 грн, тостер – 200 грн, велосипед – 700 грн, соковижималка – 200 грн, маршрутизатор – 300 грн, диван малюка – 300 грн, пуфи дерматинові 2 штуки – 300 грн, пральна машинка – 2000 грн, електрочайник – 300 грн, мікрохвильова піч – 300 грн, телевізор Філіпс – 6000 грн, пилосос – 500 грн, принтер – 500 грн, килим – 200 грн, ДВД програвач – 500 грн, хлібопічка – 1000 грн; визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину меблів та побутової техніки: комп`ютер – 4000 грн, монітор Самсунг – 2000 грн, диван розкладний кутовий – 300 грн, тренажер – 2500 грн, фритюрниця – 1000 грн, ваги електронні напільні – 150 грн, м`ясорубка електрична – 200 грн, комбайн кухонний – 200 грн, телевізор – 500 грн, пилка дискова – 1500 грн, компресор автомобільний – 1000 грн, в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Ухвалою Центрально-Міського суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року, за клопотанням представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Примакова К.О., залишено без розгляду позовні вимоги: про визнання автомобіля «Renault Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 108 000 грн, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та за життя ОСОБА_5 , по 1/2 частині кожному із подружжя; про стягнення зі спадкоємиці ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 18 000 грн по боргових зобов`язаннях спадкодавця ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , по продажу належного на праві спільної сумісної власності автомобіля марки «Renault Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
У травні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка також діє як законний представник ОСОБА_2 , про визнання майна особистою приватною власністю. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік ОСОБА_3 – ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Померлий за життя заповіт на склав, та після його смерті з заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 , мати померлого – ОСОБА_4 , та син померлого – ОСОБА_2 . Спадкове майно було придбано ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_6 , однак, за його особисті кошти. За життя ОСОБА_5 звертався до суду з позовом про визнання вказаного нерухомого майна особистою приватною власністю, що підтверджуються матеріалами цивільної справи № 216/5611/16-ц. 
Посилаючись на викладене, просила суд визнати спадковий житловий будинок з господарськими спорудами особистою приватною власністю ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Центрально-Міської у м. Кривому Розі ради, про поділ майна подружжя та визнання права власності у порядку спадкування – задоволено частково. 
Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м, літня кухня – Б, гараж – Г, вбиральня – Д, огорожа 1-2, водоколонка – І, який був набутий на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2005, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрованого в реєстрі за номером 3378, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , по 1/2 частині кожному із подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1 загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м, літня кухня – Б, гараж – Г, вбиральня – Д, огорожа 1-2, водоколонка – І, який був набутий на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2005, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрованого в реєстрі за номером 3378.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м, літня кухня – Б, гараж – Г, вбиральня – Д, огорожа 1-2, водоколонка – І, в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 901 грн 86 коп з кожної. 
В іншій частині позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування, в особі Виконавчого комітету Центрально-Міської у м. Кривому Розі ради, про поділ майна подружжя та визнання права власності у порядку спадкування – відмовлено. 
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка також діє як законний представник ОСОБА_2 , про визнання майна особистою приватною власністю – відмовлено. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Страх В.О., просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, задовольнивши зустрічний позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на момент відкриття спадщини та не припинилися у зв`язку з його смертю. При цьому, спадкову масу становить виключно те майно, яке перебувало у власності спадкодавця на час його смерті та не було предметом поділу або іншого розпорядження за життя. У період перебування у шлюбі, однак, виключно за рахунок особистих грошових коштів спадкодавця ОСОБА_5 , було придбано житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_5 звертався до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати зазначений об`єкт нерухомості його особистою приватною власністю, що підтверджується матеріалами цивільної справи №216/5611/16-ц, до яких було долучено всі наявні підтверджувальні документи. Провадження у зазначеній справі було закрито, у зв`язку з неявкою як первісного, так і зустрічного позивачів. У змісті поданого зустрічного позову спадкодавець зазначав, що 07 квітня 2005 року він спільно зі своєю матір`ю ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_7 , у результаті чого отримали грошові кошти у сумі 23 294 грн. Частину майна було перевезено до гаража будинку по АДРЕСА_1 за домовленістю з його власником, з яким попередньо було досягнуто згоди щодо подальшого придбання цього будинку після оформлення необхідних правовстановлюючих документів. Того ж дня, 07.04.2005 року, ОСОБА_5 отримав частину коштів від продажу квартири, а також 1000 доларів США за належну йому частку у спадковому майні будинку по АДРЕСА_3 , і додатково позичив 1000 доларів США у ОСОБА_4 , що було підтверджено відповідною розпискою, складеною у присутності кількох осіб, у тому числі ОСОБА_1 . Згідно з довідкою ПАТ "Укрсиббанк" №74-15-28/35 від 09.02.2017 року, офіційний курс валют на відповідну дату становив 527,5 грн за 100 доларів США. Отже, загальна сума коштів на момент придбання нерухомості складала 22 197 грн, які були спрямовані на купівлю будинку по АДРЕСА_1 . Фактичні обставини набуття зазначеного нерухомого майна підтверджуються матеріалами цивільної справи №216/5611/16-ц, які були витребувані судом та досліджені під час розгляду цієї справи. Таким чином, будинок було придбано виключно за рахунок особистих коштів спадкодавця та зареєстровано на його ім`я, що відповідно до положень статті 57 Сімейного кодексу України свідчить про належність цього майна до його особистої приватної власності. ОСОБА_1 жодної участі у придбанні зазначеного будинку не брала, що нею не заперечується та підтверджується, як матеріалами справи, так і поясненнями позивача, які не містять будь-яких відомостей про участь ОСОБА_1 у фінансуванні чи укладенні правочину щодо набуття цього майна.
Наголошує на тому, що з аналізу наявних у матеріалах справи доказів, а також з пояснень позивача, вбачається, що останньою було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя, насамперед нерухомого майна. Як убачається з долучених документів, провадження у справі про поділ майна за позовом цієї ж особи до спадкодавця було відкрито ще у 2016 році. Судові засідання призначалися на 03.06.2019 та 30.09.2019, однак сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили та заяв про розгляд справи за їх відсутності не подали, у зв`язку з чим позов було залишено без розгляду. Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу строку позовної давності. Крім того, у ході розгляду цієї справи позивачка у відповідь на пряме запитання сторони відповідача особисто підтвердила, що ще у 2016 році їй було відомо про ймовірне порушення її права на частку у спільному майні подружжя, однак, за життя спадкодавця, вона повторно до суду з відповідними вимогами не зверталася, причин такої бездіяльності не навела.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування, в особі Виконавчого комітету Центрально-Міської у м. Кривому Розі ради, про поділ майна подружжя та визнання права власності у порядку спадкування, учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_3 – адвоката Страха В.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 18 жовтня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , мають спільного сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про одруження виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, та свідоцтвом про народження, виданого Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області. 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.11.2016, яке набрало законної сили 06.12.2016, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлено свідоцтвом про смерть, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Постановою державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. від 03.07.2019, відмовлено ОСОБА_1 , яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Правовстановлюючі документи на вищевказане майно відсутні, так як дружина померлого ОСОБА_3 утримує оригінал вищевказаного документа і на вимоги нотаріуса його не надає для оформлення спадщини. Видати дублікат на вищевказане майно неможливо. 
Матеріалами спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_5 з заявами про прийняття спадщини звернулись: мати померлого – ОСОБА_4 , дружина – ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , яка діє як законний представник від імені малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , мати ОСОБА_1 суду пояснила, що після одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали у квартирі, та шукали для купівлі будинок, гроші на який заощаджували після одруження, та добавили кошти подаровані на весілля в розмірі 4500 доларів США. Також, на купівлю будинку вона давала грошові кошти, в той час отримувала високу заробітку плату. ОСОБА_5 разом з матір`ю приватизували та продали квартиру, частина грошових коштів за її продаж теж була вкладена у купівлю будинку. Будинок купили поблизу матері ОСОБА_5 , за 7500 доларів США, він потребував капітального ремонту, який за спільні кошти сім`ї ремонтували тривалий час. 
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами укладеного 05.08.2005 між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3378, останнім було придбано кам`яний, обкладений цеглою, житловий будинок А-1, житловою площею 28,9 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м, з господарськими спорудами, а саме: шлакоблочною літньою кухнею Б, шлакоблочним гаражем Г, вбиральнею з дошок Д, огорожею 1-2, водоколонки І (рішення виконавчого комітету Центрально-Міського районної ради м. Кривого Рогу за № 215/1) від 20.07.2005, узаконено гараж Г та вбиральню Д), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 18 560 грн.
Заявою посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. 05.08.2005, ОСОБА_10 ( ОСОБА_1 ), повідомила, що їй відомо про намір її чоловіка ОСОБА_5 придбати шляхом купівлі-продажу житловий будинок з господарськими спорудами за АДРЕСА_1 . З діями її чоловіка, які відповідають інтересам сім`ї, вона повністю згодна і немає заперечень проти оформлення вказаного договору. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , набутий у період шлюбу та являється спільною сумісною власністю ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , й відповідно належить кожному по 1/2 частині. 
Суд констатував, що ОСОБА_2 має достатні правові підстави на визнання права власності за законом після смерті батька, оскільки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є складовою спадкової маси спадкодавця, право власності на яке спадкоємець в інший спосіб отримати не зможе.
Щодо доводів відповідачки ОСОБА_3 про пропуск позивачкою позовної давності, суд зазначив, що, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Враховуючи смерть ОСОБА_5 під час розгляду справи про поділ майна подружжя, та звернення ОСОБА_1 повторно до суду 16.09.2020, в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, виходячи з конкретних обставин справи, наявні підстави вважати, що ОСОБА_1 було перервано строк позовної давності, та останньою не порушено встановлений законом строк позовної давності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно з частиною першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)).
Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21 (провадження № 61-9704св22)).
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Встановлено, що ОСОБА_1 з 18 жовтня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.11.2016, яке набрало законної сили 06.12.2016, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано. 
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Спір виник з приводу належності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та, відповідно, обсягу спадкової маси, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 .
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами укладеного 05.08.2005 між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3378, останнім було придбано кам`яний, обкладений цеглою, житловий будинок А-1, житловою площею 28,9 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м, з господарськими спорудами, а саме: шлакоблочною літньою кухнею Б, шлакоблочним гаражем Г, вбиральнею з дошок Д, огорожею 1-2, водоколонки І (рішення виконавчого комітету Центрально-Міського районної ради м. Кривого Рогу за № 215/1) від 20.07.2005, узаконено гараж Г та вбиральню Д), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 18 560 грн.
Отже, спірний житловий будинок придбано у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Також, частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.
Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного, ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідна правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801 цс16.
Встанволено, що заявою посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. 05.08.2005, ОСОБА_10 ( ОСОБА_1 ), повідомила, що їй відомо про намір її чоловіка ОСОБА_5 придбати шляхом купівлі-продажу житловий будинок з господарськими спорудами за АДРЕСА_1 . З діями її чоловіка, які відповідають інтересам сім`ї, вона повністю згодна і немає заперечень проти оформлення вказаного договору. 
Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Відтак, згода дружини, чоловіка на розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; у випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року по справі №712/3590/22 та в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297св23).
З урахуванням наведених висновків, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
Отже, наявність письмової згоди позивачки ОСОБА_1 на укладення чоловіком ОСОБА_5 договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна свідчить про домовленість подружжя на придбання майна у спільну сумісну власність.
За змістом наведеної заяви, позивачка відповідно до статті 369 ЦК України надала згоду своєму чоловікові на купівлю спірного нерухомого майна. Указане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , набутий у період шлюбу та являється спільною сумісною власністю ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , й відповідно належить кожному по 1/2 частині, й доказів протилежного суду не надано. 
Таким чином, до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , входить 1/2 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
За нормою ч.1 ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: ОСОБА_4 – мати спадкодавця, ОСОБА_3 – дружина спадкодавця, та ОСОБА_2 – син спадкодавця, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, що сторонами не оспорюється, а тому кожен із них, на підставі ч. 1 ст. 1267 ЦК України, має право на 1/3 частину спадщини (1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ), що становить по 1/6 частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (1/2 : 1/3 = 1/6).
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, спадкоємцю після смерті ОСОБА_5 – малолітньому сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у зв?язку з тим, що дружина померлого ОСОБА_3 (відповідачка у справі) утримує оригінали правоустановчих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутися до суду, у зв?язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині і доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги щодо пропуску позивачкою ОСОБА_1 позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.
Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Встановлено, що спір виник з приводу обсягу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов щодо визнання права власності на спадкове майно до суду подано у вересні 2020 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
При цьому, слід врахувати, що, згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року всправі № 6-258цс15).
Отже, початок перебігу позовної давності всправах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 359/6727/21, від 29 квітня 2024 року в справі №522/3192/21, від 02 серпня 2024 року в справі № 289/2115/21, від 03 листопада 2025 року в справі № 761/25624/20.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, та ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на будинок, який ухвалою суду № 216/5611/16-ц від 30 вересня 2019 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України залишений без розгляду.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто під час перебування справи у суді, та оскільки особи, які вважають себе правонаступниками останнього не зверталися до суду із клопотанням щодо вступу у справу, позивачка ОСОБА_1 не мала підстав вважати, що її право на спільне сумісне майно подружжя будь-ким оспорюється.
Отже, за вказаних обставин, враховуючи приписи ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, суд першої інстанцї вірно виснував, що ОСОБА_1 було перервано строк позовної давності, та останньою не порушено встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Страх Вадим Олегович, - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: