Справа № 133/661/25
Провадження № 22-ц/801/479/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року	Справа № 133/661/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М., 
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуменюка О. О. в залі суду в місті Козятин, дата складення повного тексту рішення 18 листопада 2025 року,
в цивільній справі № 133/621/25 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У лютому 2025 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з вказаним позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.06.2014 відповідач ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву б/н від 12.06.2014. Підписуючи зазначену анкету-заяву, відповідач підтвердила свою згоду з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.
На підставі зазначеного договору Банком відкрито відповідачу картковий рахунок та видано кредитну картку, на якій встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому було збільшено до 42 000,00 грн.
Крім того, 26.02.2021 відповідачем підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої сторонами погоджено інші істотні умови користування кредитним рахунком.
Таким чином, Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість користуватися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.
Станом на 29.01.2025 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 44 825,90 грн, з яких: 40 383,48 грн заборгованість за тілом кредиту та 4 442,42 грн заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.
На даний час відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, заборгованість за договором не погашає, чим порушує законні права та інтереси позивача, у зв`язку з чим позивач просить позов задовольнити.
Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.06.2014 у розмірі 44825, 90 гривень, з яких: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 40383,48 грн, заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в розмірі 4442,42 грн. Вирішено питання про судовий збір.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 12.06.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Підписанням цієї заяви відповідач підтвердила, що вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами становить договір банківського обслуговування.
У подальшому 26.02.2021 відповідач підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, якою погодилася з умовами кредитування, зокрема щодо виду кредиту (відновлювана кредитна лінія), процентної ставки, порядку повернення кредиту та сплати процентів. Паспорт споживчого кредиту також підписаний відповідачем в електронній формі.
Суд встановив, що на підставі договору банком відкрито картковий рахунок та видано відповідачу кредитні картки, за якими встановлювався та змінювався кредитний ліміт, який станом на 11.02.2022 становив 42 000 грн. Випискою по рахунку підтверджено, що відповідач користувалася кредитними коштами та частково погашала заборгованість. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача станом на 29.01.2025 становить 44 825,90 грн, з яких:40 383,48 грн – заборгованість за тілом кредиту та 4 442,42 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
Оцінюючи подані докази, суд першої інстанції виходив з положень статей 207, 526, 633, 634, 1048, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, а також Закону України «Про електронну комерцію», згідно з якими договір може бути укладений шляхом приєднання та в електронній формі, а електронний підпис має юридичну силу письмового підпису. З урахуванням того, що відповідач підписала заяви про приєднання до умов банківського обслуговування, користувалася кредитними коштами та частково виконувала умови договору, суд дійшов висновку про наявність між сторонами кредитних правовідносин та обґрунтованість вимог банку.
Оскільки отримані кредитні кошти відповідачем у повному обсязі не повернуті, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 44 825,90 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У грудні 2025 року  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 31 грудня 2025 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М.В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху для подання до апеляційного суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, у якій скаржнику необхідно зазначити підстави для поновлення такого строку та надати відповідні докази та надати документ, що підтверджує сплату судового збору в сумі 3633,60 грн. або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, а також та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд вказаної справи в суді апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та фактично позбавив її можливості реалізувати право на захист.
Апелянт вказує, що ухвалою про відкриття провадження суд встановив відповідачу 15-денний строк для подання відзиву, позивачу 5-денний строк для подання відповіді на відзив, а відповідачу 5-денний строк для подання заперечень на відповідь на відзив. За твердженням апелянта, вона дотрималася встановлених судом строків: відзив на позов було направлено 11.11.2025, відповідь на відзив позивач сформував 18.11.2025, яку відповідач отримала 28.11.2025, після чого 02.12.2025 направила заперечення на відповідь на відзив. Проте суд першої інстанції, на її думку, не врахував ці пояснення та докази, чим порушив право відповідача на захист.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував її позицію щодо необхідності розгляду справи за правилами загального позовного провадження та за участю сторін, що, на її думку, суперечить вимогам пункту 8 частини третьої статті 274 ЦПК України.
Також у скарзі вказується, що анкета-заява, підписана відповідачем, не може вважатися кредитним договором, оскільки вона стосується приєднання до банківських послуг загалом, а не безпосереднього отримання кредиту. Апелянт стверджує, що підписання анкети-заяви було необхідним для отримання заробітної картки, а кредитна картка була запропонована банком додатково, без її звернення із заявою про отримання кредиту.
За доводами апеляційної скарги, позивач не надав належних доказів того, що відповідач зверталася до банку із заявою про надання кредиту чи отримання кредитної картки, а в матеріалах справи відсутні документи, підписані обома сторонами, які б підтверджували укладення кредитного договору.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Від АТ КБ «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, що передбачено частиною третьою статті 360 ЦПК України.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 12.06.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Підписанням цієї заяви відповідач підтвердила, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить договір про надання банківських послуг.
26.02.2021 ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, якою вона погодилась з умовами договору банківського обслуговування, розміщеними на офіційному сайті банку, та прийняла встановлені ним права і обов`язки.
Згідно з умовами договору кредит надавався у формі відновлюваної кредитної лінії, зі встановленням кредитного ліміту за платіжною карткою та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. Аналогічні умови кредитування визначені також Паспортом споживчого кредиту, підписаним відповідачем електронним підписом 11.02.2022.
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу ОСОБА_1 видано кредитні картки: НОМЕР_1 , дата відкриття – 12.06.2014, термін дії 10/17, карта «Універсальна»; НОМЕР_2 , дата відкриття – 10.03.2017, термін дії 09/20, карта «Універсальна Gold»; НОМЕР_3 , дата відкриття – 26.09.2019, термін дії 05/23, карта «Універсальна Gold»; НОМЕР_4 , дата відкриття – 11.12.2023, термін дії 11/27, карта «Універсальна Gold».
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 встановлено, що кредитний ліміт неодноразово збільшувався, і 11.02.2022 він був збільшений до 42000 грн. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, поданого позивачем, станом на 29.01.2025 заборгованість ОСОБА_1 становить 44 825,90 грн, з яких: 40 383,48 грн – заборгованість за тілом кредиту; 4 442,42 грн – заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом.
З наданої банком виписки по рахунку вбачається рух коштів за кредитним рахунком за період з 12.06.2014 по 03.02.2025, відповідно до якої витрати за рахунком становлять 295 445,44 грн, надходження – 250 619,54 грн, а залишок заборгованості на кінець періоду становить 44 825,90 грн, що свідчить про користування відповідачем кредитними коштами та часткове їх погашення.

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати позичальникові грошові кошти на визначених договором умовах, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Як встановлено судом, 12 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Зміст зазначеної анкети-заяви свідчить про те, що відповідач підтвердила свою згоду з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить договір банківського обслуговування. Документ містить особисті дані та власноручний підпис відповідача, що свідчить про її волевиявлення на укладення відповідного договору.
У подальшому 26 лютого 2021 року відповідач підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, якою підтвердила згоду з умовами кредитування, у тому числі щодо виду кредиту, процентної ставки, порядку повернення кредиту та сплати процентів. Також матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем в електронній формі, який визначає основні параметри кредитування.
На підтвердження умов договору банк надав витяги з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, які є складовою частиною договору. Враховуючи характер укладення такого договору, правовідносини сторін регулюються положеннями статті 634 ЦК України, згідно з якою договір приєднання укладається шляхом приєднання однієї сторони до умов договору, визначених іншою стороною у стандартній формі.
З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, підписавши анкету-заяву, заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та паспорт споживчого кредиту, ознайомилася з умовами договору та погодилася з ними, а відтак між сторонами виникли кредитні правовідносини.
Крім того, матеріалами справи підтверджено фактичне виконання банком своїх зобов`язань за договором. Зокрема, банком відкрито відповідачу картковий рахунок та видано кредитні картки, за якими встановлювався та змінювався кредитний ліміт, який станом на 11 лютого 2022 року становив 42 000 грн (а.с. 71).
З наданої банком виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, здійснювала операції з використанням платіжних карток та частково погашала заборгованість. Вказана обставина свідчить про фактичне прийняття відповідачем умов кредитування та користування наданими банком грошовими коштами.
Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 29 січня 2025 року заборгованість відповідача становить 44 825,90 грн, з яких: 40 383,48 грн – заборгованість за тілом кредиту та 4 442,42 грн – заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом.
Наданий банком розрахунок містить відомості про розмір процентної ставки, періоди нарахування та складові заборгованості. Водночас відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначений розрахунок, а також не оспорювала сам факт укладення кредитного договору в установленому законом порядку.
При цьому суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 сформульований висновок, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У цій справі відповідач, користуючись кредитними коштами та частково виконуючи умови договору шляхом внесення платежів, фактично підтвердила існування між сторонами кредитних правовідносин, а тому посилання на відсутність кредитного договору суперечить її попередній поведінці.
З огляду на наведене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, а позивачем доведено факт надання відповідачу кредитних коштів та наявність заборгованості.
Оскільки отримані відповідачем кредитні кошти у повному обсязі не повернуті, а нарахування процентів передбачено умовами договору, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги про те, що підписана відповідачем анкета-заява не може вважатися кредитним договором, оскільки стосується лише приєднання до банківських послуг загалом, а не безпосереднього отримання кредиту, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, 12.06.2014 відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, у якій прямо зазначено, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становить між сторонами договір про надання банківських послуг. Зазначений документ містить особисті дані відповідача та її власноручний підпис, що підтверджує її волевиявлення на приєднання до умов обслуговування, встановлених банком.
Зміст анкети-заяви свідчить про те, що відповідач була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку та погодилася з ними. Вказані документи визначають порядок відкриття рахунків, користування платіжними картками, встановлення кредитного ліміту, порядок нарахування та сплати процентів, а також інші істотні умови кредитування.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що у подальшому 26.02.2021 відповідач підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, якою додатково підтвердила свою згоду з умовами банківського обслуговування, у тому числі щодо користування кредитними коштами, порядку їх повернення та сплати процентів. Також у матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем в електронній формі, який містить основні умови кредитування, зокрема процентну ставку, порядок погашення заборгованості та інші істотні умови договору.
Відповідно до статті 634 ЦК України договір приєднання укладається шляхом приєднання однієї сторони до умов договору, визначених іншою стороною у стандартній формі. У таких правовідносинах друга сторона не має можливості запропонувати свої умови договору, а лише погоджується або відмовляється від запропонованих умов у цілому. Саме таким способом укладаються договори банківського обслуговування, зокрема договори щодо користування платіжними картками та кредитними лімітами.
Отже, підписання відповідачем анкети-заяви та подальших заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг свідчить про її приєднання до умов договору банківського обслуговування, що включає можливість встановлення кредитного ліміту та користування кредитними коштами. При цьому чинне законодавство не вимагає укладення окремого двостороннього письмового документа під назвою «кредитний договір», якщо волевиявлення сторін щодо укладення договору зафіксовано в інших письмових документах, підписаних сторонами.
Крім того, доводи апелянта про те, що підписання анкети-заяви було обумовлене лише необхідністю отримання заробітної картки, не спростовують факту укладення між сторонами кредитного договору. Сам по собі факт відкриття банком рахунку для зарахування заробітної плати не виключає можливості встановлення за таким рахунком кредитного ліміту, що прямо передбачено умовами банківського обслуговування, з якими відповідач погодилася при підписанні анкети-заяви.
Більше того, з наданої банком виписки по рахунку вбачається, що відповідач фактично користувалася кредитними коштами, здійснювала операції з використанням кредитного ліміту та частково погашала заборгованість. Така поведінка відповідача свідчить про прийняття нею умов кредитування та підтверджує існування між сторонами кредитних правовідносин.
Посилання апелянта на відсутність доказів звернення до банку із заявою про отримання кредиту або кредитної картки також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки укладення договору приєднання не потребує подання окремої заяви про надання кредиту. Достатнім є приєднання клієнта до умов банківського обслуговування та подальше користування наданими банком кредитними коштами.
Таким чином, наявні у матеріалах справи документи, зокрема анкета-заява, заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, паспорт споживчого кредиту, а також виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, у своїй сукупності підтверджують факт укладення між сторонами кредитного договору та користування відповідачем кредитними коштами.
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами кредитного договору та відсутності доказів отримання відповідачем кредиту є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та не врахував позицію відповідача щодо необхідності розгляду справи за правилами загального позовного провадження, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд враховує думку сторін щодо необхідності такого розгляду. Водночас ця норма не покладає на суд обов`язку безумовно погоджуватися з позицією сторони, а лише передбачає необхідність її врахування разом з іншими обставинами справи.
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову у цій справі становить 44 825,90 грн, що є меншою за встановлений законом розмір, а тому справа є малозначною в силу вимог закону.
Ухвалою суду першої інстанції про відкриття провадження сторонам було роз`яснено їхні процесуальні права та встановлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив і заперечень, що забезпечило сторонам можливість реалізувати своє право на подання доказів та пояснень.
При цьому саме по собі бажання сторони викласти свої аргументи під час судового засідання не зумовлює необхідності розгляду справи з викликом сторін, якщо такі доводи вже викладені у письмових поясненнях. Апелянт не навела переконливих доводів та не зазначила конкретних обставин, які б об`єктивно перешкоджали суду вирішити спір по суті на підставі наявних у справі письмових доказів без проведення судового засідання з викликом сторін.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, визначивши розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень та відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними та не спростовують законності ухваленого судового рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив право відповідача на захист у зв`язку з неврахуванням поданих нею процесуальних документів, апеляційний суд перевірив та вважає за необхідне зазначити таке.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції про відкриття провадження у справі відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов, позивачу п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк для подання заперечень на відповідь на відзив.
Із доводів апеляційної скарги та наданих матеріалів убачається, що відповідач 11.11.2025 направила відзив на позовну заяву (а.с. 145), позивач 25.11.2025 сформував відповідь на відзив, яку відповідач отримала 28.11.2025, після чого 02.12.2025 направила заперечення на відповідь на відзив (а.с. 185). Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що відповідач скористалася наданим їй процесуальним правом на подання відзиву та заперечень, а також дотрималася встановлених судом процесуальних строків.
Апеляційний суд враховує зазначені пояснення відповідача та доводи, викладені у поданому нею відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, і надає їм належну правову оцінку в межах перегляду справи.
Разом з тим сам по собі факт подання відповідачем відзиву та інших письмових пояснень не свідчить про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний погодитися з викладеними у них доводами. Відповідно до принципу змагальності сторін суд оцінює подані сторонами докази та пояснення у їх сукупності, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення спору по суті.
Аналіз доводів, викладених у відзиві відповідача та її запереченнях на відповідь на відзив, свідчить про те, що вони зводяться переважно до заперечення факту укладення між сторонами кредитного договору та твердження про відсутність у відповідача наміру отримувати кредитні кошти.
Разом з тим зазначені доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема підписаною відповідачем анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, заявою про приєднання до відповідних умов банківського обслуговування, паспортом споживчого кредиту, а також випискою по рахунку, яка підтверджує фактичне користування відповідачем кредитними коштами.
Отже, поданий відповідачем відзив та заперечення на відповідь на відзив були враховані судом апеляційної інстанції під час перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, однак наведені у них доводи не спростовують установлених судом обставин справи, не містять доказів, які б ставили під сумнів факт укладення між сторонами кредитного договору та користування відповідачем кредитними коштами, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що наведені апелянтом обставини щодо подання відзиву та заперечень свідчать про реалізацію відповідачем свого процесуального права на захист, однак самі по собі не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, а відтак не спростовують законності та обґрунтованості ухваленого рішення.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги переважно зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та наданою ним оцінкою доказів, а також спрямовані на інше тлумачення встановлених у справі обставин. Разом з тим такі доводи не містять посилань на обставини чи докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції або свідчили про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.
Фактично наведені в апеляційній скарзі аргументи спрямовані на переоцінку доказів, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, що саме по собі не є підставою для скасування чи зміни судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки судом повно і всебічно з`ясовано обставини справи, перевірено доводи сторін та надано їм належну правову оцінку відповідно до вимог процесуального закону.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку про відсутність правових та процесуальних підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник