П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29147/24	

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.
суддів – Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в серпні 2016 року без урахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі – Постанова 889); 
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, виплаченої в серпні 2016 року, включивши до її складу суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив службу у Державній прикордонній службі України та звільнений з військової служби наказом голови Державної прикордонної служби України від 07.11.2019. Далі пояснює, що відповідач протиправно виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік без врахування у складі місячного грошового забезпечення для розрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 10.11.2021 у справі N 825/997/17, позивач зазначає, що зі змісту Постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер, а тому дії відповідача щодо не врахування її під час обчислення та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в серпні 2016 року є протиправними.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній сказі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, та не встановлення судом обставин які мають значення для вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час вирішення справи та ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, шо у 2016 - 2018 роках відповідач нараховував та виплачував додаткову винагороду, передбачену Постановою № 889, однак протиправно не включив суми виплаченої допомоги для обрахунку допомоги на оздоровлення.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що у період з січня по листопад 2016 року додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, не входила до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 та керуючись тим, що грошова допомога на оздоровлення була нарахована та виплачена останньому у серпні 2016 року, тоді як нарахування додаткової грошової винагороди, згідно Постанови № 889, здійснювалося лише починаючи з грудня 2016 року, суд відмовив в задоволенні позову.
Як зауважує апелянт, зазначена винагорода виплачувалася йому протягом 2016 року, що підтверджується довідкою, в якій така виплата обліковується в архівній відомості із зазначенням виду оплати – «щомісячна надбавка», а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги та наголошує на тому, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (ВЧ НОМЕР_1 ) не є належним відповідачем у даному спорі. Також відповідач, посилаючись на пункт 8 «Інструкції про розмір і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.02.2016 №73 (далі – Інструкція №73), зазначає, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюються обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення (в т. ч. допомоги на оздоровлення), а тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу за контрактом у Державній прикордонній службі України. 
Зокрема, у період з 05.01.2015 по 28.10.2016 проходив військову службу на посаді начальника регіонального центру оперативно-технічних засобів (з м.д. м. Одеса) ІНФОРМАЦІЯ_3 (ВЧ НОМЕР_1 ).
Відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України від 07.11.2019 № 1123-ос, капітан 1 рангу ОСОБА_1 , звільнений з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 05.12.2019 №88-ОС ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу регіонального управління та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням в запас Збройних Сил України.
Отже, на час виключення зі списків особового складу позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (ВЧ НОМЕР_2 ).
Позивач, вважаючи, що має право на виплату грошової допомоги для оздоровлення у серпні 2016 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, яку позивач отримував під час проходження військової служби, звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у період з січня по листопад 2016 року додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, не входила до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 . Суд встановив, що грошова допомога на оздоровлення була нарахована та виплачена ОСОБА_1 у серпні 2016 року, тоді як нарахування додаткової грошової винагороди, згідно Постанови № 889, здійснювалося лише починаючи з грудня 2016 року. З огляду на наведене, суд вважав заявлені вимоги є безпідставними та відмовив у задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Стаття 1-2 Закону №2011-ХІІ встановлює, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Частини 2-4 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначають, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до частини 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
22.09.2010 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова №889).
Згідно підпункту 2 пункту 1 цієї Постанови №889, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Пункт 2 Постанови №889 визначає граничні розміри, порядок та умови виплати цієї винагороди визначаються Міністерством оборони. Міністерством внутрішніх справ та адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 2 Постанови №889 та з метою впорядкування виплати щомісячної грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, наказом Міністерства внутрішніх справ України №73 від 02.02.2016 затверджена Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі - Інструкція №73), яка була чинною до 09.11.2018.
Згідно підпункту 2 пункту 2 Інструкції №73, виплата винагороди військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) здійснювалась у розмірі до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 3 Інструкції №73, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад (з урахуванням підвищення), оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).
Пункт 8 Інструкції №73 визначає, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.
Отже, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що додаткова грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення у відповідності до пункту 8 Інструкції №73, оскільки встановлення підзаконним нормативно-правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.
Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.
Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону №2011-ХІІ та Постанови №889, а не Інструкції №73.
Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17.
У постанові від 06.02.2019 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Оскільки додаткова грошова винагорода має щомісячний характер, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
Отже, враховуючи, що обчислення грошової допомоги на оздоровлення здійснюється, виходячи з місячного грошового забезпечення, а додаткова грошова винагорода має щомісячний характер, слід виснувати, що до складу грошового забезпечення, з якого нарахована допомога на оздоровлення має бути врахована щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889.
Також колегія суддів критично ставиться до аргументів відповідача про те, що він не є належним відповідачем у даному спорі та зауважує на тому, що дане питання було предметом дослідження Верховного Суду, за результатами якого ухвалена постанова від 19.05.2025 у справі №420/20215/23, де суд виснував, що твердження суду апеляційної інстанції про те, що виплата індексації проводиться органом Державної прикордонної служби України, з якого військовослужбовець був виключений зі списків частини у зв`язку із звільненням з військової служби, що спрямовано на уникнення подвійного стягнення заборгованості грошового забезпечення за попереднім місцем служби та за останнім, оскільки за останнім місцем служби суб`єкт владних повноважень зобов`язаний здійснити повний розрахунок з військовослужбовцем перед звільненням з урахуванням заборгованостей з попередніх місць служби, не спростовує висновків про те, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні у спірний період, оскільки індексація грошових доходів не є виплатою військовослужбовцю у зв`язку зі звільненням чи заборгованістю, а є періодичною виплатою й у цій справі є спірною.
За таких підстав, оскільки виплата грошової допомоги на оздоровлення є періодичною виплатою, яка здійснюється органом в якому позивач проходив військову службу у спірний період і така виплата не стосується виплати військовослужбовцю у зв`язку зі звільненням чи заборгованістю, ВЧ НОМЕР_1 є належним відповідачем у цій справі.
Водночас, повертаючись до матеріалів справи, колегія суддів враховує, що згідно даних архівної відомості з виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з січня по грудень 2016 року, що знаходиться в матеріалах справи, щомісячна додаткова грошова винагорода виплачена останньому лише в грудні 2016 року. 
Тобто за період, починаючи з січня по листопад 2016 року щомісячна додаткова грошова винагорода згідно Постанови № 889 не виплачувалася ОСОБА_1 . 
На думку колегії суддів, суд першої інстанції доречно зауважив на тому, що грошова допомога на оздоровлення була нарахована та виплачена ОСОБА_1 у серпні 2016 року, що сторонами не заперечується. 
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки грошова допомога на оздоровлення була нарахована та виплачена позивачу до початку виплати додаткової грошової винагороди у грудні 2016 року, відсутні правові підстави для врахування грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 889 до складу матеріальної допомоги на оздоровлення, виплаченої в серпні 2016 року.
Твердження апелянта про те, що зазначена винагорода виплачувалася йому протягом 2016 року, що підтверджується довідкою, в якій така виплата обліковується в архівній відомості із зазначенням виду оплати – «щомісячна надбавка», колегія суддів вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються однобічному трактуванні обставин справи, та спростовуються наявними в матеріалах справи довідками, зокрема, щодо виплати грошового забезпечення позивачу протягом 2016- 2018 років.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять аргументів, яким би не була надана правова оцінка судом першої інстанції. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
З цього приводу колегія суддів зазначає що відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні містити достатньо мотивів, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги та не вбачає підстав для її задоволення.
Відтак, слід констатувати, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко