Номер провадження: 22-ц/813/1164/26 
Справа № 947/17470/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Одеська міська рада
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу Одеської міської ради
на рішення Київського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправним рішення та визнання права власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив ухвалити рішення суду, яким визнати протиправним рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 року №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення - для індивідуального дачного будівництва», таким що суперечить: ст.ст.14, 58 Конституції України, п. 7 ч. 1 ст. 1, п. 9 ч. 1 ст. 1, ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 118 Земельного кодексу України. Скасувати рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 року №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення - для індивідуального дачного будівництва». Завершити процедуру приватизації земельної ділянки та визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 5110136900:45:007:0005, для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправним рішення та визнання права власності на земельну ділянку – задоволено.
Визнано протиправним рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 року №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення – для індивідуального дачного будівництва», таким що суперечить: ст.ст. 14, 58 Конституції України, п.7 ч.1 ст.1, п. 9 ч.1 ст. 1, ст.18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 118 Земельного кодексу України.
Скасовано рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 року №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення – для індивідуального дачного будівництва».
Ухвалено завершити процедуру приватизації земельної ділянки на підставі частин 10, 11 статті 118 Земельного кодексу України та визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005, площею 0,06 га, цільове призначення: 07.03 для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право приватної власності на вказану земельну ділянку з правом одержання на його ім`я документів про право власності.
Стягнуто з Одеської міської ради, код ЄДРПОУ: 26597691, юридична адреса: м. Одеса, пл. Думська, 1, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , сплачений при поданні позову судовий збір у сумі 15140 гривень.
Рішення суду вмотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені належними доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Одеська міська рада, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2024 року у справі № 947/17470/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОМР про визнання протиправними та скасування рішення, завершення процедури приватизації земельної ділянки. Також, просять здійснити розподіл судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОМР витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, щодо фактичних та юридичних передумов прийняття Одеською міською радою рішення від 21.02.2024 року №1847-VIII, яке на їх думку прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, з огляду на що є законним та скасуванню не підлягає, зазначено наступне.
ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради з заявами від 10.08.2021 №31-К-6685 та від 01.07.2022 №31-К-2265ел щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва.
Листами від 11.11.2021 №01-17/275-ЗПІ та від 22.07.2022 №01-26/345 відповідно Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради повідомив позивача, що ним підготовлено відповідний проект рішення Одеської міської ради, який направлено до Юридичного департаменту Одеської міської ради. Разом із цим, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради зазначив, що суб`єктом внесення земельних питань на сесію Одеської міської ради є Постійна комісія з питань землеустрою та земельних правовідносин Одеської міської ради, а остаточне рішення приймається Одеською міською радою в межах її повноважень.
Також, Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради листом від 04.10.2021 №01-11/3434-155пр-К повідомив, що розташування земельної ділянки, площею 0,06 га (кадастровий номер 5110136900:45:007:0005), за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва, не відповідає Генеральному плану м. Одеси, іншій містобудівній документації та державним будівельним нормам.
14.07.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеського міського голови та Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2022, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2022 у справі №420/9689/22, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради та вирішено:
? визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо не розгляду проекту рішення, підготовленого на звернення ОСОБА_1 від 10.08.2021 №31-K-6685 та вiд 01.07.2022;
? зобов`язати Одеську міську раду на черговому засіданні розглянути проект рішення, підготовлений на звернення ОСОБА_1 від 10.08.2021 №31-K-6685 та вiд 01.07.2022, та за результатами розгляду прийняти відповідне рішення.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Підставою для ухвалення відповідних судових рішень стало неприйняття жодного рішення органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду заяв ОСОБА_1 від 10.08.2021 №31-K-6685 та вiд 01.07.2022 №31-К-2265ел. Натомість, питання відповідності/невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації адміністративним судом у межах справи №420/9689/22 не досліджувалося.
Після чого, розглянувши заяви ОСОБА_1 від 10.08.2021 №31-K-6685 та від 01.07.2022 №31-К-2265ел, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 5110136900:45:007:0005), розроблений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2022, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2022, з урахуванням окремої ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 у справі № 420/9689/22, керуючись п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 12, 111, 118, 122, ч. 8 ст. 186 Земельного кодексу України, Одеська міська рада прийняла рішення від 21.02.2024 №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення – для індивідуального дачного будівництва». І підставою для прийняття даного рішення стали невідповідність місця розташування запитуваної позивачем земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 Генеральному плану м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 №6489-VI (далі – Генеральний план), та плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 №1316-VII (далі – План зонування), ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 №104 (далі – ДБН Б.2.2-12:2019), накладення арешту на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 та заборона на безоплатну передачу земель комунальної власності у приватну власність під час дії воєнного стану.
Щодо невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації. Скаржником зазначається наступне.
Спеціально уповноваженим органом Одеської міської ради з питань містобудування та архітектури на момент прийняття рішення від 21.02.2024 №1847-VIII був Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради.
Згідно із висновком Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, наданого листом від 04.10.2021 №01-11/3434-155пр-К: «Земельна ділянка гр. ОСОБА_1 вільна від забудови та розташована на схилі узбережжя Чорного моря, на території, що розташована на узбережжі від мису Великий Фонтан до смт. Чорноморське та схильна до інтенсивного впливу зсувних процесів.
Акцентується увага на тому, що згідно з планом зонування території (зонінгом) м. Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради №1316-VII від 19.10.2016 р. земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 розташована в рекреаційній зоні обмеженого користування Р-4, в проектній водоохоронній зоні Чорного моря і лиманів. Крім того, зона Р-4 призначена для розміщення дач, зелених насаджень вздовж вулиць, проїздів, зона створена на основі існуючих ділянок садівничих товариств згідно з містобудівною документацією, а земельна ділянка, що запитується гр. ОСОБА_1 , не входить у межі існуючих садівничих товариств та розташована на озеленених схилах. Крім того, розташування земельної ділянки, площею 0,06 га (кадастровий номер 5110136900:45:007:0005), за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва, не відповідає Генеральному плану м. Одеси, іншій містобудівній документації та державним будівельним нормам».
До того ж, наголошується на тому, що у Генеральному плані зазначено, що головними осями екологічного каркасу міста є узбережжя Чорного моря з озелененими схилами, іІ одним із пріоритетних завдань з планування та забудови території м. Одеси Генеральним планом визначено не лише збереження існуючих озеленених територій, але і їх збільшення, що свідчить про недоцільність відведення спірної земельної ділянки, яка розташована у цій зоні, для нової індивідуальної дачної забудови. При цьому, земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 розташована на території, що схильна до інтенсивного впливу зсувних процесів, а Генеральним планом визначено, що зсуви в межах міста є одним із найбільш небезпечних геологічних процесів та факторів, і передбачено інженерну підготовку та захист території від таких процесів. Таким чином, розташування на такий території дач є не лише недоцільним, але і небезпечним.
Крім того акцентується увага на тому, що відповідно до Пояснювальної записки до Плану зонування, яка є невід`ємною його частиною, рекреаційна зона обмеженого користування Р-4 Зона призначена для розміщення дач (зелені насадження вздовж вулиць, проїздів). Зона створюється на основі ділянок садівничих товариств, що розташовані переважно в західній частині міста згідно з містобудівною документацією. Планом зонування у переважних видах використання передбачено розміщення окремих 1-2 поверхових житлових будинків, дачних та літніх (сезонного типу) будиночків, що існували на території зони на момент розроблення останнього. Натомість, позивач звернувся до міської ради із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення вільної від забудови земельної ділянки. А тому, наведене свідчить про невідповідність місця розташування цієї земельної ділянки вимогам Плану зонування.
Щодо невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки Державним будівельним нормам, в апеляційній скарзі зазначається, що із положень ДБН Б.2.2-12:2019 вбачається, що пп. 6.1.44 забороняє розміщення нової дачної забудови в межах населених пунктів, а також на територіях, де діють планувальні обмеження, у тому числі на територіях водоохоронних зон. Таким чином, враховуючи обов`язковість застосування будівельних норм, а також те, що ОСОБА_1 бажає приватизувати земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва у межах м. Одеси у водоохоронній зоні, що заборонено даними будівельними нормами, міська рада обґрунтовано застосувала останні в оскаржуваному рішенні.
Щодо арешту земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005, скаржником зазначено, що на момент прийняття міською радою рішення від 21.02.2024 №1847-VIII та відкриття провадження у цій цивільній справі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містився запис про обтяження №50633435 – «арешт нерухомого майна, земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005», накладений на підставі постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2023 у справі № 916/522/23. А тому, з урахуванням накладеного арешту на земельну ділянку Одеська міська рада зверталася до адміністративного суду із заявою про відстрочення виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2022 у справі №420/9689/22 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Проте, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2023, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі №420/9689/22, відмовлено у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2022. При цьому, П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 30.10.2023 у справі №420/9689/22 зазначив, що така обставина має враховуватися при прийнятті відповідного рішення.
Наголошується, що з урахуванням того, що Одеська міська рада є власником земельних ділянок комунальної власності у межах міста в силу закону – арешт наведеної земельної ділянки передбачає заборону останньої вільно, на власний розсуд вирішувати подальшу долю земельної ділянки під час наявності такого арешту, а саме, передавати її у власність третій особі. Таким чином, накладення арешту на спірну земельну ділянку свідчить про неможливість прийняття позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 , через що Одеська міська рада обґрунтовано зазначила про дані обставини в мотивувальній частині рішення від 21.02.2024 №1847-VIII.
Разом із тим, перевірка законності оскаржуваного рішення проводиться судом з урахуванням підстав його прийняття, які вже існували на момент прийняття такого рішення, та не досліджуються обставини, які виникли після цього моменту.
Крім того, акцентується увага на тому, що незважаючи на те, що постановою Касаційного господарського суду від 31.05.2024 у справі №916/522/23 скасовано постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2023 щодо накладення арешту на спірну земельну ділянку, арешт земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 на момент прийняття рішення від 21.02.2024 №1847-VIII був чинним та продовжував діяти, а тому в Одеської міської ради не було підстав для неврахування такої обставини під час прийняття оскаржуваного рішення.
Також, в апеляційній скарзі зауважується, що рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 №1847-VIII прийнято на підставі та у межах повноважень, встановлених для органу місцевого самоврядування, у тому числі, під час дії воєнного стану, з урахуванням висновків Верховного Суду.
В апеляційній скарзі, на додаток ще зазначається, що ОСОБА_1 у позовній заяві визначено спосіб захисту – «завершення процедури приватизації земельної ділянки», який не лише не передбачений законом або договором, але й суперечить цивільному законодавству.
Враховуючи те, що порушення своїх прав ОСОБА_1 вбачає у відмові міської ради у затвердженні йому проекту землеустрою та відведенні спірної земельної ділянки у власність – тому спосіб захисту повинен бути безпосередньо пов`язаний із обставинами, які викликали, на думку позивача, порушення його прав саме Одеською міською радою, та які мають бути відновлені останньою на підставі ухваленого рішення суду. Також не зазначені і обставини щодо того, яким чином, ухвалення судом рішення про завершення процедури приватизації земельної ділянки зумовить відновлення Одеською міською радою нібито порушених прав ОСОБА_1 .
Таким чином, наведена позовна вимога є нечіткою, незрозумілою, не звернена конкретно до відповідача, який має відновити порушене право ОСОБА_1 , а нібито звернена до суду, який начебто має констатувати наявність у позивача права на завершення процедури приватизації. Крім того, вказане не охоплюється завданням цивільного судочинства та не має наслідком ефективного відновлення порушеного права, а обраний позивачем спосіб захисту не передбачений ані законом, ані договором.
Також у позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005.
З огляду на те, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 є саме Одеська міська рада в силу закону, а не ОСОБА_1 , звернення останнього із позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку суперечить положенням цивільного і земельного законодавства, оскільки ОСОБА_1 не є власником цієї земельної ділянки (є неналежним позивачем), а міська рада не оспорює його право власності, оскільки в позивача воно не виникло (є неналежним відповідачем). Тобто, звернення із даною позовною заявою є нічим іншим як намаганням ОСОБА_1 набути право власності на неї у спосіб, що не передбачений законодавством. Разом із цим, питання безоплатної приватизації земельної ділянки є чітко врегульованим процесом та не передбачає можливості набуття права власності на підставі рішення суду, за відсутності відповідного рішення Одеської міської ради.
Скаржник вважає, що враховуючи те, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки виключно на підставі рішення органів місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою та відведення земельної ділянки у власність, у даному випадку ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту, а тому у задоволенні позовної заяви останнього необхідно відмовити.
Щодо вимоги, ОСОБА_1 про реєстрацію за ним право приватної власності на земельну ділянку, скаржником зазначається, що згідно із положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Одеська міська рада не є суб`єктом державної реєстрації та не уповноважена проводити реєстраційні дії щодо позивача.
Також, на думку скаржника суд першої інстанції, досліджуючи питання законності державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 в Державному земельному кадастрі, вийшов за межі позовних вимог. Правомірність оскаржуваного рішення міської ради має досліджуватися виключно з огляду на положення Земельного кодексу України щодо затвердження проекту землеустрою (ст.ст. 118, 186), а саме, чи відповідає місце розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації. Натомість, суд першої інстанції за відсутності жодних підстав для цього вирішив дослідити питання державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.
Підсумовуючи викладене в скарзі зазначається, що суд першої інстанції в рішенні взагалі не дослідив питання відповідності/невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації. Тобто, скасовуючи в судовому порядку рішення міської ради, Київський районний суд м. Одеси взагалі не перевірив останнє на відповідність вимогам законності на вмотивованості, що є обов`язком суду у таких категоріях справ. 

Помилковими також є застосування судом першої інстанції ст. 186-1 Земельного кодексу України та посилання на висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права. Щодо посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на висновок про розгляд документації із землеустрою від 05.03.2021 №3143/82-21 та витяг з Державного земельного кадастру від 26.07.2021 №НВ-3513064422021, скаржником зазначається, що такі докази є неналежними, оскільки стосуються обставин державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0006 за ОСОБА_3 .

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись зі змістом апеляційної скарги Одеської міської ради, ОСОБА_1 вважаючи її необґрунтованою та такою, що створена на підставі хибних доводів та містить безпідставні твердження, подав на неї відзив, в якому просить відмовити ОМР в задоволенні апеляційної скарги, а також розглянути питання зловживання процесуальними правами з боку представників Одеської міської ради у зв`язку з подачею ними штучної та необґрунтованої належними та допустимими доказами апеляційної скарги, що призводить до витрат бюджетних коштів, затягування судової справи та безпідставного навантаження на судову систему.
У відзиві ОСОБА_1 наголошується, що вимоги апелянта, викладені в апеляційній скарзі не визнаються повністю, та акцентується увага на тому, що відповідач не заперечував та не оскаржував наявні докази у справі, в тому числі і позитивні експертні висновки про розгляд документації землеустрою на спірну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . А також, відповідачем не надавалось до суду заяв чи клопотань, щодо проведення додаткових судових експертиз зі спірного питання. Тому, твердження апелянта не відповідають дійсності та спростовуються письмовими доказами у справі, яким у сукупності суд надав об`єктивну та обґрунтовану оцінку. В свою чергу стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження апеляційних доводів.
Судом на законних підставах враховано що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 (для індивідуального дачного будівництва, код КВЦПЗ - 07.03) за адресою: АДРЕСА_1 повністю відповідав положенням діючого земельного законодавства на момент виникнення спору, що встановлено під час розгляду справи. Крім того, відомості про включення земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 до земель водного фонду в Державному земельному кадастрі відсутні.
У відзиві до того ж зауважується, що спірні правовідносини у даній судовій справі між громадянином ОСОБА_1 та Одеською міською радою, щодо передачі у власність земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:005 для ведення індивідуального дачного будівництва виникли до початку введення воєнного стану.

В додаткових поясненнях поданих ОСОБА_1 , останній просить врахувати наступні преюдиційні обставини, які встановлені рішенням суду від 28.02.2017 у справі 815/148/17 за участі Одеської міської ради (Відповідача), а саме: для рішення від 19.10.2016 року №1316-УІ «Про затвердження плану зонування території (зонінгу) м. Одеси» Одеською міською радою усі необхідні погодження містобудівної документації були отримані, громадські слухання проведені. Рішення про затвердження зонінгу прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом та спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 розташована відповідно до плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 р. № 1316-VII, в територіальній зоні Р-4 призначеної для розташування дач (лист управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 26.01.2018.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи в апеляційному суді

Представник скаржника Одеської міської ради Степанчук В.В., підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з наведеній в ній підстав в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 та його адвокат Приміч Д.В. приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОМР, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

25.03.2015 року Одеською міською радою прийнято рішення №6489-VІ «Про затвердження Генерального плану м. Одеси». Рішенням Одеської міської ради 25.03.2015 року №6490-І вирішено розробити План зонування території (зонінг) м. Одеси на основі Генерального плану м. Одеси. Згідно з Генеральним планом м. Одеси земельна ділянка по вул. Вєтровій розташована в рекреаційній зоні обмеженого користування Р-4, в проектній водоохоронній зоні Чорного моря та лиманів.
За результатами конкурсних відкритих торгів відповідна документація плану зонування розроблялася проектною організацією ТОВ «Харківпроект».
19.10.2016 року на пленарному засіданні сесії Одеської міської ради прийнято рішення №1316-VІІ, яким затверджено План зонування території (зонінг) м. Одеси. Затверджений рішенням Одеської міської ради План зонування території (зонінг) м. Одеси включає: 1) пояснювальну записку; 2) план зонування території (зонінг) м. Одеси по адміністративним районам; 3) правила охорони та використання історичних ареалів м. Одеса; схеми розміщення меж історичних ареалів, зон охорони пам`яток та об`єктів культурної спадщини м. Одеса по адміністративним районам, 4) план червоних ліній магістральних вулиць.
31.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради із заявою про надання безоплатно у приватну власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,06 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Департаментом комунальної власності Одеської міської ради листом від 20.09.2017 року №01-26/1167, наданим у відповідь на вказане звернення ОСОБА_1 , повідомлено про необхідність надання графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
28.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради із аналогічною заявою про надання безоплатно у приватну власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,06 га, розташовану за вищезазначеною адресою.
30.11.2017 року, 24.01.2018 року, 16.02.2018 року ОСОБА_1 скерував на адресу Одеської міської ради клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,06 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та повідомив Одеську міську раду, що ним укладено договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки у приватну власність.
07.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради із запитом про надання кадастрової довідки служби містобудівного кадастру управління. Листом від 13.02.2018 за №01-13/45/ЗПУ Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради повідомлено ОСОБА_1 , що рішенням Одеської міської ради від 30.06.2016 року за №900-VII надано дозвіл на розробку проекту землеустрою по встановленню меж прибережної захисної смуги Чорного моря, проте на час його звернення вказаний проект землеустрою не затверджено. Окрім того, зазначено, що відповідно до плану зонування території, від 19.10.2016 року земельна ділянка, що запитується, розташована на зсувному схилі, в рекреаційній зоні обмеженого користування Р-4, в проектній водоохоронній зоні Чорного моря та лиманів, призначена для розміщення дач, земельних насаджень вздовж вулиць, проїздів.
Одеською міською радою 16.02.2018 року прийнято рішення за №2922-УП «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», відповідно до п. 3 якого Одеською міською радою вирішено відмовити громадянам, визначеним у переліку (додаток №2) у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою.
Відповідно до п. 50, 88, 89, 91 зазначеного переліку ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки у межах м. Одеси, у зв`язку із відсутністю відповідних графічних матеріалів місця розташування земельної ділянки.
У подальшому, 02.05.2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Одеської міської ради із аналогічним клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,06 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Департаментом комунальної власності Одеської міської ради листом від 31.05.2019 за №01-26/628 надано відповідь, що Одеською міською радою рішення про надання відповідного дозволу не приймалось, відповідно до протоколу постійної комісії з питань землеустрою та земельних правовідносин Одеської міської ради, від 13.04.2018 розгляд питання про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою було відкладено.
05.05.2020 року позивач отримав позитивний висновок №8240/88-20, наданий експертом Державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Полтавській області Дробахою Тетяною Михайлівною, про розгляд документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою: вул. Вєтрова, Київського району м. Одеса Одеської області.
05.03.2021 року позивач отримав позитивний висновок №3143/82-21, наданий експертом Державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Черкаській області Поліщук Іриною Олександрівною про розгляд документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
15.03.2021 року позивач отримав лист від розробника плану зонування (зонінгу) м. Одеси ТОВ «ХАРКІВПРОЕКТ», в якому вказано, що Проект землеустрою відповідає функціональному призначенню території Р-4 (рекреаційна зона дач та колективних садів), встановленому Планом зонування території (зонінгом) м.Одеси, який розроблено ТОВ «Інститут Харківпроект» та затверджено рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 №1316-VII.
22.03.2021 року позивачем отримано лист №01-17/111-ЗПІ від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якому указано, що територія по вул. Вєтрова у Київському районі не входить до переліків додатка 1 та додатка 2 рішення Одеської міськради від 07.07.2009 року №4438-V, якими встановлено переліки парків та скверів у м. Одеса, переліки зелених зон, прибудинкових територій та зелених зон загального користування міста, збереження яких передбачено або необхідно передбачити містобудівною документацією.
22.07.2021 року державним реєстратором відділу у Козятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області перевірено відповідність документів вимогам законодавства та за результатами перевірки здійснено державну реєстрацію земельної ділянки 5110136900:45:007:0005 для індивідуального дачного будівництва, орієнтовною площею 0,06 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 і надано витяг з Державного земельного кадастру №НВ-0522228282021.
26.07.2021 року державним реєстратором відділу у Голованівському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області перевірено відповідність документів вимогам законодавства та за результатами перевірки здійснено державну реєстрацію земельної ділянки 5110136900:45:007:0006 для індивідуального дачного будівництва, орієнтовною площею 0,06га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 і надано витяг з Державного земельного кадастру №НВ-3513064422021.
10.08.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради з заявою, в якій просив передати йому у власність земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 для індивідуального дачного будівництва.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року по справі №420/9689/22, яке залишено без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду 27.03.2024 року, позов ОСОБА_1 до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеського міського голови Труханова Генадія Леонідовича, Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволений. Визнано протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо не розглянути проект рішення, підготовлений на звернення ОСОБА_1 від 10.08.2021 року №31-K-6685 та вiд 01.07.2022 року. Зобов`язано Одеську міську раду на черговому засіданні розглянути проект рішення, підготовлений на звернення ОСОБА_1 від 10.08.2021 року №31-K-6685 та вiд 01.07.2022 року, а за результатами розгляду прийняти вiдповiдне рішення.
Згідно окремої ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 року, яка залишена без змін Постановою від 27.03.2024 року П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/9689/22, визнано протиправною бездіяльність, вчинену суб`єктом владних повноважень – відповідачем Одеською міською радою щодо невиконання Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року по справі №420/9689/22 в частині зобов`язання Одеської міської ради на черговому засіданні розглянути проект рішення, підготовлений на звернення ОСОБА_1 від 10.08.2021 року №31-К-6685 та від 01.07.2022 року, а за результатами розгляду прийняти відповідне рішення.
21.02.2024 року Одеською міською радою прийнято рішення №1847-VІІІ, яким відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер: 5110136900:45:007:0005) площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для індивідуального дачного будівництва.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на таке.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним, скасування рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ч. 8 ст. 186 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
Згідно із ч. 10 ст. 186 Земельного кодексу України висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Так, позивач ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради з заявами від 10.08.2021 №31-К-6685 та від 01.07.2022 № 31-К-2265ел щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва.

Розглянувши заяви ОСОБА_1 від 10.08.2021 № 31-K-6685 та від 01.07.2022 року №31-К-2265ел, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 5110136900:45:007:0005), розроблений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2022, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2022, з урахуванням окремої ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 у справі №420/9689/22, керуючись п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 12, 111, 118, 122, ч. 8 ст. 186 Земельного кодексу України, Одеська міська рада прийняла рішення від 21.02.2024 №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення – для індивідуального дачного будівництва».
Підставою для прийняття даного рішення стали невідповідність місця розташування запитуваної позивачем земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 Генеральному плану м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 №6489-VI (далі – Генеральний план), та плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 №1316-VII (далі – План зонування), ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 №104 (далі – ДБН Б.2.2-12:2019), накладення арешту на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 та заборона на безоплатну передачу земель комунальної власності у приватну власність під час дії воєнного стану.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівна документація – затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.
Частина 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент затвердження Генерального плану) містить визначення видів містобудівної документації на місцевому рівні:
-генеральний план населеного пункту – містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (п. 2);
-план зонування території (зонінг) – містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених функціональних зон (п. 9).
Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» до уповноважених органів містобудування та архітектури належать, зокрема, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.
Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій для містобудівних потреб здійснюються за погодженням уповноважених органів з питань містобудування та архітектури.

Встановлено, що спеціально уповноваженим органом Одеської міської ради з питань містобудування та архітектури на момент прийняття рішення від 21.02.2024 №1847-VIII був Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради.

Згідно із висновком Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, наданого листом від 04.10.2021 №01-11/3434-155пр-К:
«Земельна ділянка гр. ОСОБА_1 вільна від забудови та розташована на схилі узбережжя Чорного моря, на території, що розташована на узбережжі від мису Великий Фонтан до смт. Чорноморське та схильна до інтенсивного впливу зсувних процесів.
В межах міста одним із найбільш небезпечних геологічних процесів та факторів є зсуви. При освоєнні територій міста під забудову з наявністю таких екзогенних процесів необхідно виконати протизсувні заходи та берегоукріплення.
Програмою комплексного соціально-економічного розвитку м. Одеси, затвердженою постановою кабінету Міністрів України від 30.11.2004 р. №1604, зі змінами від 02.11.2012 р. передбачено будівництво 3-ї черги берегозахисних протизсувних споруд від мису Великий Фонтан до смт. Чорноморське.
Рішенням Одеської міської ради від 16.04.2013 р. №3328-VІI затверджені заходи щодо недопущення відчуження з комунальної власності земель міських схилів, парків та скверів з особливим правовим режимом використання та охорони.
Згідно з Генеральним планом м. Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради №6489-VI від 25.03.2015 р., земельна ділянка за адресою: вул. Вєтрова розташована на озеленених територіях загального користування (парки, сквери, бульвари), в проектній водоохоронній зоні Чорного моря і лиманів.
Згідно з планом зонування території (Зонінгом) м. Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради №1316-VII від 19.10.2016 р. земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 розташована в рекреаційній зоні обмеженого користування Р-4, в проектній водоохоронній зоні Чорного моря і лиманів.
Зона Р-4 призначена для розміщення дач, зелених насаджень вздовж вулиць, проїздів. Зона створена на основі існуючих ділянок садівничих товариств згідно з містобудівною документацією. Земельна ділянка, що запитується гр. ОСОБА_1 , не входить у межі існуючих садівничих товариств та розташована на озеленених схилах.
Згідно п.п. 6.1.44, 6.1.45 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» розміщення нової дачної та садової забудови в межах населених пунктів, а також на територіях, де діють планувальні обмеження, у т.ч. в водоохоронних зонах, не допускається. Нову дачну або садову забудову рекомендується розміщувати за межами населених пунктів з цільовим призначенням для дачного будівництва чи індивідуального садівництва.
Враховуючи вищевикладене, розташування земельної ділянки, площею 0,06 га (кадастровий номер 5110136900:45:007:0005), за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва, не відповідає Генеральному плану м. Одеси, іншій містобудівній документації та державним будівельним нормам».

Відповідно до ч. 3 ст. 52 Земельного кодексу України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення.
Згідно із п. 2.1 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 №105 (далі – Правила):
-зелені насадження загального користування – зелені насадження, які розташовані на території загальноміських і районних парків, спеціалізованих парків, парків культури та відпочинку; на територіях зоопарків та ботанічних садів, міських садів і садів житлових районів, міжквартальних або при групі житлових будинків; скверів, бульварів, насадження на схилах, набережних, лісопарків, лугопарків, гідропарків і інших, які мають вільний доступ для відпочинку;
-озеленені території – ділянки землі, на яких розміщена рослинність природного чи штучного походження (садово-паркові комплекси та об`єкти зеленого будівництва);
-рекреаційна зона – спеціально виділена генеральним планом і організована територія в місті і зеленій зоні, призначена для відпочинку населення.
Відповідно до п 7.1 Порядку охороні та відновленню підлягають усі зелені насадження в межах населених пунктів під час проведення будь-якої діяльності, крім зелених насаджень, які висаджені або виросли самосівом в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільчих пунктів і підприємств та своєчасно видалені. 
Згідно із п 7.3 Порядку генеральний план розвитку населених пунктів України розробляється і реалізується з урахуванням вимог захисту зелених насаджень. 
Відповідно до п. 7.4 Порядку містобудівна діяльність у населених пунктах проводиться з дотриманням вимог охорони зелених насаджень.

У Генеральному плані зазначено, що головними осями екологічного каркасу міста є узбережжя Чорного моря з озелененими схилами. Крім цього, одним із пріоритетних завдань з планування та забудови території м. Одеси Генеральним планом визначено не лише збереження існуючих озеленених територій, але і їх збільшення, що свідчить про недоцільність відведення спірної земельної ділянки, яка розташована у цій зоні, для нової індивідуальної дачної забудови.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача, що суд першої інстанції в рішенні взагалі не дослідив питання відповідності/невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації.

Разом з цим, представником скаржника наданий обґрунтований висновок, що земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005 розташована на території, що схильна до інтенсивного впливу зсувних процесів. Генеральним планом визначено, що зсуви в межах міста є одним із найбільш небезпечних геологічних процесів та факторів, і передбачено інженерну підготовку та захист території від таких процесів.
Так, у Генеральному плані зазначено, що при освоєнні територій міста під забудову з наявністю таких екзогенних процесів необхідно виконати протизсувні заходи та берегоукріплення; заходи по захисту від підтоплення – влаштування дренажів, підсипку територій.
Таким чином, розташування на такий території дач є не лише недоцільним, але і небезпечним.

Також, колегія суддів погоджується з доводами представника Одеської міської ради, щодо невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки Державним будівельним нормам, які були враховані радою при ухвалені оскарженого позивачем рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про будівельні норми» будівельні норми – нормативний акт технічного характеру, що встановлює обов`язкові вимоги до об`єкта нормування у будівництві.
Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про будівельні норми» застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудування.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про будівельні норми» будівельні норми встановлюють обов`язкові вимоги до об`єкта нормування, що застосовуються при плануванні і забудові територій, проектуванні і будівництві.
Згідно із пп. 6.1.44 п. 6.1 ДБН Б.2.2-12:2019 розміщення нової дачної та садової забудови в межах населених пунктів, а також на територіях, де діють планувальні обмеження, у т.ч. на територіях лісів та лісопарків, об`єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон, у санітарно-охоронних зонах курортів, водоохоронних зонах, на резервних позаміських територіях, які передбачені містобудівною документацією для подальшого розвитку населених пунктів, на територіях інженерно-транспортної та природоохоронної інфраструктури не допускається.
Відповідно до пп. 6.1.45 п. 6.1 ДБН Б.2.2-12:2019 нову дачну або садову забудову рекомендується розміщувати за межами населених пунктів на земельних ділянках з цільовим призначенням для дачного будівництва чи індивідуального садівництва.
Існуючі території дачної забудови, які розташовані в межах населених пунктів чи приміських зонах, відносяться до рекреаційних зон з озелененими територіями обмеженого використання. 
Із наведених положень ДБН Б.2.2-12:2019 вбачається, що пп. 6.1.44 забороняє розміщення нової дачної забудови в межах населених пунктів, а також на територіях, де діють планувальні обмеження, у тому числі на територіях водоохоронних зон. 

Відповідно до ч. 8 ст. 186 Земельного кодексу України, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Вирішуючи питання про затвердження розробленого на замовлення позивача проекту землеустрою, Одеська міська рада як орган місцевого самоврядування повинна була діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це визначено у частині другій статті 19 Основного Закону.
Водночас відповідач у спірних правовідносинах не наділений правом діяти на власний розсуд і має прийняти одне з передбачених законом рішень, а саме -про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про відмову у його затвердженні. Тобто, наявні у міської ради повноваження щодо розгляду поданого йому проекту землеустрою у спірному випадку не є дискреційними і чітко регламентовані законом.
Тому, у разі встановлення наявності передбачених частиною восьмою статті 186 ЗК України підстав для відмови у затвердженні документації із землеустрою, міська рада зобов`язана прийняти рішення, передбачене законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанцій про те, що оскаржуване позивачем рішення міської ради від 21.02.2024 року №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення – для індивідуального дачного будівництва», є протиправним і підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача щодо обґрунтованого врахування Одеською міською радою, при прийнятті рішення від 21.02.2024 №1847-VIII, наявності арешту нерухомого майна, земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005», накладеного на підставі постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2023 у справі №916/522/23 та існування відповідно до пп. 5 п. 27 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, під час дії воєнного стану, заборони, щодо безоплатної передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації.

Колегія суддів, також вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню рішення суду в частині вирішення - завершити процедуру приватизації земельної ділянки на підставі частин 10, 11 статті 118 Земельного кодексу України та визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:45:007:0005, площею 0,06 га, цільове призначення: 07.03 для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право приватної власності на вказану земельну ділянку з правом одержання на його ім`я документів про право власності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача.

Так, вказані, задоволені судом, позовні вимоги пред`явлені до Одеської міської ради, рішенням якої відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 .
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає слушним ствердження представника відповідача про те, що порушення своїх прав ОСОБА_1 вбачає у відмові міської ради у затвердженні йому проекту землеустрою та відведенні спірної земельної ділянки у власність – тому спосіб захисту повинен бути безпосередньо пов`язаний із обставинами, які викликали, на думку позивача, порушення його прав саме Одеською міською радою, та які мають бути відновлені останньою на підставі ухваленого рішення суду.

Згідно частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Тобто, рішення суду завершити процедуру приватизації земельної ділянки на підставі частин 10, 11 статті 118 Земельного кодексу України не обумовлюються змістом позовних вимог пред`явлених до Одеської міської ради, щодо, як стверджує позивач, відновлення його порушеного права в результаті прийняття відповідачем рішення від 21.02.2024 року №1847-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення – для індивідуального дачного будівництва» та яким чином, ухвалення судом рішення про завершення процедури приватизації земельної ділянки зумовить відновлення Одеською міською радою нібито порушених прав ОСОБА_1 .

Щодо визнання за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку та зареєструвати за ОСОБА_1 право приватної власності на вказану земельну ділянку з правом одержання на його ім`я документів про право власності.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України також встановлено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частиною 9 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Наведені положення законів також кореспондуються із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно із яким виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Згідно із п. 81-2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

Так, у статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.
Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.
Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20).

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

За матеріалами справи, встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є саме відповідач Одеська міська рада.

Питання безоплатної приватизації земельної ділянки є чітко врегульованим процесом та не передбачає можливості набуття права власності на підставі рішення суду, за відсутності відповідного рішення Одеської міської ради.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не є власником цієї земельної ділянки, а міська рада не оспорює його право власності, оскільки в позивача воно не виникло, позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги зареєструвати за ОСОБА_1 право приватної власності на вказану земельну ділянку з правом одержання на його ім`я документів про право власності.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 209 «Деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану» установлено, що в умовах воєнного стану та протягом одного місяця з дня його припинення або скасування державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, надання/отримання відомостей/інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до них, проводиться/забезпечується з урахуванням таких особливостей: державна реєстрація, крім державної реєстрації, що відповідно до законодавства здійснюється в автоматичному режимі, проводиться виключно:
- державними реєстраторами речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що перебувають у трудових відносинах із суб`єктом державної реєстрації/суб`єктом державної реєстрації прав, місцезнаходженням якого є адміністративно-територіальна одиниця, що не належить до територій активних бойових дій (крім територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) та тимчасово окупованих Російською Федерацією територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, для яких не визначена дата завершення бойових дій або тимчасової окупації;
- нотаріусами, включеними до затвердженого Міністерством юстиції переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна.

Отже, заслуговують на увагу ствердження представник Одеської міської ради, що зазначена позовна вимога не звернена до міської ради, оскільки остання не є тим суб`єктом, який може «зареєструвати» за позивачем право власності, а тому, не підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 — 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги Одеської міської ради знайшли своє підтвердження, а тому проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправним, скасування рішення та визнання права власності на земельну ділянку.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням задоволення апеляційної скарги, на користь відповідача підлягають стягненню понесені ними витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 18168 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправним, скасування рішення та визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради (ЄДРПОУ 26597691) судові витрати в сумі – 18168 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11.03.2026 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький