24.02.26
22-ц/812/364/26

Справа №479/291/25
Провадження № 22-ц/812/364/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 лютого 2026 року    м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М.,Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Коростієнко Н.С.,
за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції
апеляційну скаргу
ОСОБА_2 , подану його представником Кравченком Олександром Сергійовичем,
на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Репушевською О.В., повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_3  про визнання договору оренди землі недійсним
В С Т А Н О В И В:
04 березня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" (далі -ТОВ"Агрофірма Корнацьких"), ОСОБА_3  про визнання договору оренди землі недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,7621 га, кадастровий номер 4823983800:01:000:1121, розташована в межах території (Секретарської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області.
19 липня 2006 року позивачем було видано на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» довіреність, якою він уповноважив вказаних осіб бути його представниками з усіма повноваженнями з питань користування нележною йому на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІ-МК №040874 земельною ділянкою, для чого надав право представляти його інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від його імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, яка була укладена в письмовій формі, посвідчена секретарем Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області Фесько Л.В. та зареєстрована в реєстрі за №222.
01 січня 2006 року, ОСОБА_3 , який діяв на підставі вище вказаної довіреності, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» було укладено договір оренди землі №86/СЕК, відносно вказаної земельної ділянки. Даний договір було укладено строком на 50 років.
Зазначав, що під час укладання правочину позивач особисто не був присутнім, йому не був наданий примірник договору. Крім того, укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_3 визнав істотні умови договору самостійно, попередньо не погоджуючи їх з позивачем.
Крім того, як йому згодом стало відомо, на час укладання договору ОСОБА_3 був директором ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», засноваником якої є ОСОБА_6 .
Більш того, у зазначеній довіреності крім ОСОБА_3 , повіреною особою, яка б мала діяти в його інтересах виступав ще й ОСОБА_5 , який як йому стало в подальшому відомо, на час видачі ним доручення, був генеральним директором ТОВ «Агрофірми Корнацьких». 
ОСОБА_2 вважає, що отримуючи від нього доручення щодо вчинення від його імені будь-яких дій відносно належної йому земельної ділянки, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 керувалися не його інтересами, як довірителя, а цілеспрямовано вчиняв всі можливі дії на передачу земельної ділянки у користування ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на вигідних для останнього умовах, так як були на той час у тісному трудовому зв`язку з ОСОБА_6 , який є засновником ТОВ"Агрофірма Корнацьких". Таким чином, вважає, що на час укладання оспорюваного договору існувала зловмисна домовленість між зазначеними особами, та недотримання його прав.
Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі №86/СЕК, укладений 01 січня 2006 року між ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_3 , діючого на підставі довіреності, яка була посвідчена секретарем Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області Фесько Л.В. та зареєстрована в реєстрі за №222, відносно земельної ділянки площею 2,7621 га, кадастровий номер 4823983800:01:000:1121, розташована в межах території (Секретарської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області.
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_3  про визнання договору оренди землі недійсним відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до змісту довіреності від 19 липня 2006 року довіритель ОСОБА_2 безстроково уповноважив повірених (зокрема, Шушняєва Р.М) та наділив повірених (у тому числі ОСОБА_3 ) в кожному випадку укладення правочину щодо земельної ділянки правом визначати суттєві умови договору, тобто предмет договору, строк його дії, ціну договору та будь-які інші істотні умови договорів.
Ці умови перенесено у зміст Договору оренди землі №86/СЕК з ТОВ "Агрофірма Корнацьких", укладеного 01 січня 2006 року у письмовій формі. 
З огляду на вищевикладене, укладений Договір оренди землі з ТОВ "Агрофірмою Корнацьких" є правомірним, у розумінні змісту положень ст.204 ЦК України.
Крім цього, суд вважає, що відсутні належні докази та обґрунтування позивачами щодо: - свідомого вчинення ОСОБА_3 . Договору оренди землі з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" за зловмисною згодою та всупереч інтересам ОСОБА_2 ; - наявності збитків та причинного зв`язку між зловмисною домовленістю ТОВ "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_3 та завданими збитками; - звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 чи до будь-якої іншої особи чи державного органу щодо порушення її прав та законних інтересів ТОВ "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_3 , при укладанні Договору оренди землі №86/СЕК з ТОВ "Агрофірма Корнацьких".
В свою чергу, на підтвердження виконання своїх договірних зобов`язань ТОВ "Агрофірма Корнацьких" та прийняття їх ОСОБА_2 суду надано в межах строку зберігання, платіжні документи щодо нарахування, виплати та отримання орендної плати ОСОБА_2 , відповідно до Договору оренди землі з Агрофірмою за 2016-2023 роки(а.с.43-61). 
Крім того, Головне управління ДПС у Миколаївській області на виконання ухвали Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2025 року надало відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2015 року, що також свідчить про виконання своїх договірних зобов`язань ТОВ "Агрофірма Корнацьких" перед ОСОБА_2 (а.с.113-119).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_1 , посилаючись на ті самі обставини які зазначав у позовній заяві, а також на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі
Апелянт зазначає, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: 1) представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя; 2) бажає (або свідомо допускає) їх настання; 3) наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя; 4) при цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
На момент укладення оспорюваного договору, повірений був у тісному трудовому зв`язку з ОСОБА_6 , який був засновником як Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Корнацьких”, так і Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма Корнацьких". Крім цього, сам ОСОБА_6 виступає однією із повірених осіб у вказаному вище дорученні, виданому ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 , будучи повіреною особою орендодавця, користуючись наданими йому довіреністю повноваженнями, мав можливість укласти договір без погодження його умов із довірителем - власником земельної ділянки, діючи при цьому виключно в інтересах та з корисливих мотивів орендаря.
При цьому не є обов`язковою наявність отримання повіреним ОСОБА_3 особистої вигоди від укладення цього правочину, оскільки достатнім є сам факт перебування повіреного у трудових відносинах із ОСОБА_6 , від якого безпосередньо залежало подальше зайняття ним відповідної посади.
Однак, уклавши та зареєструвавши від імені довірителя договір оренди земельної ділянки, повірений не передав належний орендодавцю примірник, що в свою чергу свідчить про відсутність погодження ним умов договору з власником земельної ділянки, та в подальшому намагання приховати істотні умови правочину від власника земельної ділянки.
Крім того, повіреною особою у зазначеному вище дорученні виступає також саме ТОВ «Агрофірма Корнацьких», яке згідно оспорюваного договору є орендарем. 
Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_5 , перебуваючи у тісному трудовому зв`язку з власником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ТОВ “Юридична фірма Корнацьких”, діяли виключно в інтересах ТОВ “Агрофірма Корнацьких”, укладаючи правочин на умовах вигідних виключно для орендаря. При цьому вважають, що немалозначним є той факт, що ТОВ “Агрофірма Корнацьких” також виступає як окремо повірена особа у попередньо виданій ОСОБА_2 довіреності, що також свідчить про вчинення оспорюваного правочину виключно на користь орендаря, так як він заздалегідь виступає заінтересованою особою в укладенні правочину на вигідних для нього умовах, та фактично приймав участь під час укладення договору
Посилання суду на наявні в матеріалах відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору ОСОБА_2 , за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2015 року, що нібито можуть свідчити про виконання своїх договірних зобов`язань ТОВ "Агрофірма Корнацьких" перед ОСОБА_2 , також не можуть бути взяті до уваги як єдиний належний доказ виконання умов договору, оскільки сам по собі факт сплати відповідачем податку на доходи фізичних осіб (оренда) не може бути розцінений як належне виконання умов договору в частині сплати орендної плати, оскільки зазначені у відомості дані фіксуються виключно на поданих відповідачем даних без будь-яких підтверджуючих той факт документів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач ОСОБА_3 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У судове засідання апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 , відповідачі ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Від представника відповідача ТОВ «Агрофірмам Корнацьких» до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, апеляційну скаргу не визнає, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зважаючи на викладене, справу розглянуто за відсутності сторін, що не суперечить приписам частини 2 статті 372 ЦПК України.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,7621 га, кадастровий номер 4823983800:01:000:1121, яка розташована в межах території (Секретарської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, що підтверджено даними Інформації з Державного реєстру речових прав №386630078 від 12 липня 2024 року(а.с.13), даними Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-МК №040874, виданого Секретарською сільською радою народних депутатів 29 грудня 2001 року (а.с.9-10).
19 липня 2006 року позивачем було видано на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» довіреність, якою він уповноважив вказаних осіб бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування нележного йому на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІ-МК №040874 земельною ділянкою, для чого надав право представляти його інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від його імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, яка була укладена в письмовій формі, посвідчена секретарем Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області Фесько Л.В. та зареєстрована в реєстрі за №222.
Для цього ОСОБА_2 надав повіреним, зокрема, ОСОБА_3 , право:
- здійснювати нагляд за належною мені землею, мати вільний доступ до ділянки, при настанні сезону - вживати заходів до обробки землі, збору врожаю та його використанню, вносити необхідні платежі, які стосуватимуться реалізації мого права власності на земельну ділянку;
- вчиняти всі дозволені законодавством правочини по розпорядженню, користуванню земельною ділянкою (здавати в оренду, заставляти, тощо), визначати в кожному випадку суттєві умови договору, подавати від мого імені заяви, розписуватися за мене, отримувати гроші, майно по укладеним договорам."(а.с.42).
ОСОБА_2 при складанні та видачі довіреності було роз`яснено приписи Цивільного кодексу України, про що свідчить зміст довіреності, власноручно підписаної ним.
Посвідчений (зафіксований) обсяг та зміст вищенаведених повноважень повіреного, наданих ОСОБА_2 , дає підстави для висновку про свідоме волевиявлення останнього щодо надання наведених повноважень, зокрема, ОСОБА_3 ..
При цьому, ОСОБА_2 наділив правом також передавати земельну ділянку в оренду, на умовах і на розсуд повіреного.
01 січня 2006 року між ОСОБА_2 як власником земельної ділянки, що посвідчується Державним актом на право власності серія ІІ-МК №040874 (реєстраційний №99), в особі представника - ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності реєстраційний №222 від 19 липня 2006 року, та ТОВ "Агрофірма Корнацьких", в особі генерального директора цього Товариства Кирилюка О.П., укладено договір оренди землі №86/СЕК, відносно земельної ділянки загальною площею 2,76 га, розташованої на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, на строк 50 років, зареєстрований у Кривоозерському райвідділі МРФ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10 вересня 2007 року(а.с.11-13).
Відповідно до пункту 9 розділу «Орендна плата» договору оренди землі №86/СЕК орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представникові) готівкою відповідної грошової суми із каси орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця. 
Щорічний розмір орендної плати складає у фіксовану грошову суму у розмірі 571,53 грн. 
Відповідно до п.10 цього Договору, обчислення орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції.
Орендна плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі ( п.11 Договору оренди землі). 
Вказаний договір зареєстрований у Кривоозерському райвідділі МРФ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №040701700 від 10 вересня 2007 року(а.с.11-12).
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір оренди землі №86/СЕК від 01 січня 2006 року, вчинений, на його переконання, за відсутності погодження ОСОБА_3 з ним істотних умов договору оренди землі та за зловмисної домовленості як його представника, так і представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів у справі на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_3 діяв всупереч інтересам довірителя ОСОБА_2 , а також відсутні докази наявності зловмисної домовленості представника позивача із представником відповідача, і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на таке. 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. 
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї (постанова Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18.
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Тобто з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.
При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц.
Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (дивитися: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 року в справі №759/24061/19, провадження №61-8593св21).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (дивитися: постанову Верховного Суду від 21.12.2021 року у справі №148/2112/19, провадження №61-18061св20).
У Цивільному кодексу України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється, як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (дивитися: постанову Верховного Суду від 17.06.2021 року в справі №761/12692/17, провадження №61-37390свп18).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (дивитися: постанову Верховного Суду від 22.06.2020 року в справі №177/1942/16-ц, провадження №61-2276св19).
Тлумачення частини 1 статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими, можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (дивитися: постанову Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі №613/1436/17).
Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ч.1 статті 232 ЦК України).
Відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України, під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України, потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас, не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України, потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність" не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто, підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 29.08.2018 року у справі №522/15095/15-ц, від 22.04.2019 року у справі №623/2518/17.
Обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України, є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень (дивитися: постанови Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №541/2700/16-ц, провадження №61-46787св18, від 08.02.2021 року у справі №727/10189/17.
У постанові Верховного Суду від 24.02.2022 року у справі №161/20878/19, вказано, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 року у справі №458/229/18, зазначено, що:" … з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника, необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва".
Отже, тлумачення вказаних норм права свідчить про те, що для кваліфікації правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
Враховуючи зазначене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів у справі на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_3 діяв всупереч інтересам довірителя ОСОБА_2 , а також відсутні докази наявності зловмисної домовленості представника позивача ОСОБА_3 із представником відповідача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» Кирилюком О.П., і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. 
Довіреність від 19 липня 2006 року позивачем видана ОСОБА_3 , та інших повірених добровільно, на день укладення ОСОБА_3 договору оренди землі, вказана довіреність не була скасована, і позивачем не оспорювалось, ця довіреність у встановленому Законом порядку, судом недійсною не визнавалась. 
Вказаною довіреністю позивач надав відповідачу ОСОБА_3 та іншим особам доручення на вчинення від його імені дій, пов`язаних з укладанням, окрім інших, і договору оренди землі, з визначенням суттєвих умов договору, подання від його імені заяв, розписуватися за нього, отримувати гроші. 
Укладення договору оренди землі, в ситуації коли від імені орендодавця діє представник, який до того ж був і директором ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», а від імені представника відповідача- генеральний директора ТОВ «Агрофірма Корнацьких», тоді як засновником зазначених товариств є ОСОБА_6 , саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника позивача із іншою стороною – представником орендаря.
Більш того, факт наявності в довіреності від 19 липня 2006 року прізвища ОСОБА_5 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у переліку осіб, яких ОСОБА_2 уповноважує діяти в його інтересах, не свідчить про порушення ОСОБА_3 вимог частини 3 статті 238 ЦК України.
За вказаних обставин, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, існування при укладенні оспорюваного договору зловмисної домовленості між його представником ОСОБА_3 та представником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - Кирилюком О.П., і недобросовісності дій останніх та виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_2 , як довірителя. 
Посвідчений (зафіксований) обсяг та зміст вищенаведених повноважень повіреного, наданих ОСОБА_2 , дає підстави для висновку про свідоме волевиявлення ОСОБА_2 щодо надання наведених повноважень, зокрема, ОСОБА_3 .
За такого твердження позивача про те, що ОСОБА_3 уклав договір оренди без погодження з ним умов договору оренди, не заслуговують на увагу, оскільки довіреністю від 19 липня 2006 року позивач уповноважив повіреного при укладанні договорів самостійно визначати суттєві умови договору. Будь -яких застережень та обмежень при визначенні істотних умов договору доручення не містить. 
Посилання позивача на порушення його інтересів - укладання договору оренди на 50 років, є неприйнятними, оскільки приписами статті 19 Закону України «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на день укладання оспорюваного договору, було передбачено визначення терміну дії договору за згодою сторін, який не може перевищувати 50 років. 
Отже, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 діяв усупереч інтересам довірителя ОСОБА_2 , що призвело до несприятливих наслідків для довірителя. 
Також матеріали справи не містять доказів, що передача земельної ділянки в оренду ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не відповідає інтересам позивача та вчинена в інтересах відповідача.
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 зазначено, що доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа – контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент. Такі висновки містяться і в у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не доведено обставини, які б давали підстави для визнання договору оренди недійсним.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що немає законних підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.
Колегія суддів звертає увагу, що у справі за позовом сторони, від імені якої договір вчиняв представник, про визнання недійсним договору належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди), а не представник (див. постанови Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17 та від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18. 
Проте залучення в якості відповідача у цій справі ОСОБА_3 , хоча належним відповідачем повинно бути лише господарство, не впливає на правильність вирішення судом спору по суті, яким відмовлено у задоволені позову за недоведеністю, та не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.
Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив правову природу заявленого позивачем позову, у достатньому обсязі визначився із характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. 
При цьому, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надавши їм відповідну оцінку та ухвалив рішення, висновки якого узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником Кравченком Олександром Сергійовичем, залишити без задоволення, рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий        Ж.М. Яворська

Судді         Т.М. Базовкіна 

Л.М. Царюк

Повний текс постанови складено 25 лютого 2026 року.